Ladislava Fišerová:

DVOJÍ  DOMOV  V  DÍLE  JANA  ČEPA

			OBSAH:

   Úvod 							..5

   1. Základní údaje o životě a díle Jana Čepa 		..7
   2. Jan Čep a ruralismus 					..10
   3. Jan Čep a baroko 					..15
   4. Jan Čep a existencialismus 				..21

   Dva domovy Jana Čepa 				..33
   5. Úvodní kapitola 						..34
   6. První domov 						..36
   7. Druhý domov 						..52

   Závěr 							..68
   Poznámky							..71
   Prameny a literatura 					..74

ÚVOD

     Hlavním tématem mé diplomové práce je vymezení různých podob "dvou domovů" křesťanského spisovatele Jana Čepa. Jedním z popudů k napsání této práce byl fakt, že se jedná o autora u nás v současné době stále ještě nedoceněného. Zatímco ve třicátých letech byl Jan Čep vnímán kritikou i čtenáři jakožto jeden z nejvýznamnějších autorů1, v současnosti je, mimo okruh lidí zabývajících se literaturou, prakticky neznámý. Dosud také chybí syntetická monografie, která by komplexně zhodnotila Čepovu tvorbu. Na druhou stranu ovšem v posledních 
letech vychází poměrně hodně statí, věnovaných právě tomuto spisovateli (rešerše Čepovské literatury po roce 1989, sestavená Ústavem pro českou literaturu, čítá 70 stran). Ve dnech 9 - 10. března roku 1998 se také konala v olomouckém Muzeu umění mezinárodní konference o díle Jana Čepa.2 O znovuobjevení Jana Čepa se nejvíce zasloužili Bedřich Fučík a Mojmír Trávníček, významnou osobou je i Ladislav Šebela, který v Plumlově shromáždil v sedmdesátých letech bohatý archív Čepových rukopisů, originálů i opisů korespondence a jiných dokumentů. Z tohoto archívu byly v letech 1976 - 1991 vydávány pravidelné Čepovské novoročenky, které zpřístupnily některé neznámé Čepovy texty.

     Po odchodu Jana Čepa do francouzského exilu v roce 1948 se přestaly vydávat v Čechách jeho knihy a na autora se pomalu zapomíná, třebaže toto zapomínání nikdy nebylo definitivní. Široký zájem o jeho dílo byl nakrátko oživen v roce 1968, Bedřich Fučík však stačil vydat pouze první svazek připravovaného souboru Čepovy tvorby. Ve vydávání sebraných spisů pak pokračoval Bedřich Fučík společně s Mojmírem Trávníčkem v letech 1981 - 1983, tentokráte však v rukopisné samizdatové edici VBF, kde vyšlo šest svazků Sebraných spisů Jana Čepa. Na tuto edici pak navázalo v roce 1991 nakladatelství Vyšehrad kritickým vydáním prvního svazku pod názvem Dvojí domov. Do dnešní doby vyšly čtyři svazky této edice, na zbylé dva se doposud čeká.
      Ve své diplomové práci jsem se opírala právě o tuto edici, Čepovu tvorbu dosud v této edici nevydanou jsem studovala z různých vydání, která uvádím v seznamu pramenů. Základní údaje o Čepově životě a tvorbě jsem čerpala především z pečlivé Čepovské biografie, jejímž autorem je Mojmír Trávníček. Práci s touto knihou mi však znesnadňoval chybějící poznámkový aparát.
     Svou studii jsem rozdělila do devíti kapitol. Po úvodu zařazuji základní údaje o životě a díle Jana Čepa, v dalších třech kapitolách podrobněji rozebírám souvislosti mezi Čepovým dílem a ruralismem, barokem a existencialismem. Následující kapitola je úvodem k hlavní části. V této kapitole chci hlavně postihnout spojnici mezi oběma domovy, která vychází z Čepova "vrozeného platonismu". Hlavní část tvoří dvě kapitoly, v nichž vymezuji podoby "prvního" a "druhého domova" Jana Čepa. Na závěr připojuji shrnutí a pár osobních a hodnotících poznámek.

1. Základní údaje o životě a díle Jana Čepa

     Jan Čep se narodil 31. prosince 1902 v Myslechovicích u Litovle jako první z deseti dětí. Na své dětství, strávené v této početné a spíše chudé chalupnické rodině, spisovatel vzpomíná zejména v autobiografickém eseji Sestra úzkost (1975). Obecnou školu vychodil Čep v Cholině, gymnázium v Litovli. Na gymnáziu se seznámil se svým učitelem angličtiny, básníkem a překladatelem Eugenem Stoklasem, který se stal Čepovým dlouholetým přítelem.
     Po maturitě (1922) studoval češtinu, angličtinu a francouzštinu na filozofické fakultě Karlovy univerzity. Studia však nedokončil, složil pouze první státní zkoušku, nutnou k učitelskému povolání.
      Hlavním důvodem ukončení studií byla prázdninová cesta, kterou Čep podnikl s Aloysem Skoumalem a Vilémem Závadou. Jedním z cílů tohoto putování byla totiž Stará Říše, kde žil a tvořil charismatický Josef Florian. Na jeho popud zůstal Čep ve Staré Říši s tím, že se bude nějak účastnit na Florianově "Dobrém díle". S vydavatelstvím pak Florianovi pomáhal až do roku 1927.
     Ze Staré Říše se Jan Čep vrátil do Prahy. Krátce pobyl ve Slapech u Prahy u přítele Emanuela Frynty, v letech 1927 - 1928 bydlel v Berouně, potom v Praze - Modřanech, v polovině třicátých let načas znovu ve Slapech, pak v Praze. Od roku 1923 hodně cestuje do zahraničí. Cílem první Čepovy zahraniční cesty byla Anglie, nejvíce však navštěvoval Francii, kterou považoval za svou "druhou vlast". Během svých francouzských cest navštívil i autory, které sám překládal - George Bernanose a Henriho Pourrata. Živí se překlady i vlastní tvorbou, lektoruje pro nakladatelství Melantrich a Symposium, po válce pro Vyšehrad.
     Během války Jan Čep bydlel v rodných Myslechovicích, po osvobození se vrátil do Prahy.
     V srpnu 1948 Čep emigroval. Nejdříve žil v Paříži, v letech 1951 - 1954 pracoval v Mnichově jako komentátor rozhlasové stanice Svobodná Evropa a po svatbě s Primerosou du Bos, dcerou francouzského literárního historika a kritika Charlese du Bos, se vrátil do Paříže, kde přebýval až do své smrti 25.1.1974.

     Jan Čep debutoval v Moravskoslezských besedách (později Besedách), beletristické příloze Moravskoslezského deníku, vycházejícího v Ostravě, kde od roku 1921 do října 1926 publikoval pod pseudonymem Jan Milovický.
     Později přispíval do časopisů Cesta, Rozmach, Sever a východ, Tvar, Akord, Kvart, Řád, Host, Listy pro umění a kritiku, Vyšehrad, Svědectví aj. Překládal z francouzštiny, němčiny a angličtiny. Čepův první povídkový soubor Dvojí domov vyšel knižně roku 1926. Kromě povídek a novel napsal Čep jeden román (Hranice stínu); po emigraci pak píše hlavně eseje, nerezignoval však zcela ani na beletristickou tvorbu.
     Z autorů, kteří byli Čepovi obzvláště blízcí, uvádím ty, o nichž spisovatel v Sestře úzkosti říká, že ho "zasáhli do živého" (Čep 1975/1993b: 81). Jedná se o Pascala, svatého Augustina, svatého Františka z Assisi, Alaina Fourniera, Maurice Baringa a George Bernanose. Při četbě Čepových esejů narazíme i na některé další autory, kteří ho oslovili na celý život. Jsou to např. Henri Pourrat, Paule Claudel, z našich pak Jaroslav Durych, Jakub Deml, Vladislav Vančura, Jan Zahradníček aj.
     Jan Čep byl od počátku přiřazován ke skupině katolicky orientovaných autorů, dále byl (zejména ve své době) dáván do souvislosti s okruhem ruralistů, v jeho díle bývají nacházeny i barokní vlivy. V posledních letech je označován zejména za "křesťanského existencialistu". Souvislostmi mezi Čepovým dílem a barokem, ruralismem a existencialismem se budu zabývat v následujících kapitolách.

2. Jan Čep a ruralismus

     To, že Jan Čep býval ve své době spojován s ruralismem, dokládá například jeho zařazení do sborníku Básníci selství (1936) a almanachu Tváří k vesnici (1936). Arne Novák hovoří o J.Čepovi jako o jednom z nejvýraznějších představitelů této linie (vedle Josefa Knapa a Františka Křeliny), uznává však, že se Čep liší svým metafyzickým zaměřením od celé skupiny, kde "toliko Fr. Křelina se občas povznáší do oblasti náboženské" (Novák 1995: 1479). Jako o "kronikáři mizejícího selství" (v negativním smyslu) píše o Janu Čepovi Fedor Soldán (1937 - 1939: 161), který odmítá i Čepovo ideové východisko jakožto zastaralé.
     Čepovo řazení mezi ruralisty bylo však v téže době odmítáno a to jak autorem samým, tak i literární kritikou. Již v roce 1933 píše Jan Franz, že Jan Čep stojí "stranou všech uměleckých směrů" (84). Vesnici si Čep, podle Franze, vybral pro své dílo proto, že se v ní narodil, a že se zde zachovaly zbytky "patriarchálního a náboženského způsobu života" (86). V roce 1935 kritizuje Pavel Fraenkl Čepovo zařazení do sborníku Básníci selství a odmítá jakékoli spojování Čepa s ruralismem, který je v "zajetí popisného realismu velmi špatného zrna" (134).
     Spojování své osoby s ruralismem odmítá i sám Čep, a to zejména v eseji nazvaném Ruralism. Uvědomuje si zejména ošidnost zařazování různých tvůrčích osobností do jedné skupiny jen proto, že zobrazují stejné (vesnické) prostředí: "A může být větší příbuznost mezi básníkem "městským" a "selským", kteří mají týž způsob vidění, rostouce z téhož ducha, než mezi dvěma autory, kteří mají společného jenom to, že si jejich hrdinové zastrkávají kalhoty do holinek" (Čep 1993a: 188). Jan Čep se staví odmítavě především k ruralistickému materialismu a konečně i k literární kvalitě většiny ruralistických próz: "Kdyby měli mít pravdu jistí čelní představitelé ruralismu, v jejichž podání je vesnice jenom shlukem několika primitivních pudů (...) a kdyby jejich křečovité, udýchané nebo impresionisticky rozmazané slovo, nadouvající s prázdným patosem symbolismus "Plodnosti", mělo být jediným a rovnoceným výrazem dnešního života na vesnici, ať raději vezme venkov i ruralismus čert nebo - poetisté" (188).

       Čepovo řazení k ruralistům je tedy více než sporné. Byl mu cizí jejich těžkopádný mravoučný realismus, rozumová tezovitost i vnější popisnost. Ačkoliv se ohrazuje i proti impresionismu, domnívám se, že tomu zcela vzdálen nebyl. V kapitole "Druhý domov" poukazuji na přítomnost přírodních impresí, jimiž Čep evokuje atmosféru jednotlivých ročních období.
       Především však Jan Čep odmítal, mezi ruralisty převládající, materialismus. Pravým domovem byl totiž pro něj vždy jen domov metafyzický. Láska k půdě sama o sobě nestačí, ba může se stát přímo zhoubnou. Tak v povídce Přičinlivá rodina se Hrabalovi, kteří se po celý život zaměstnávali hromaděním majetku, stávají vězni pozemského světa, vězni země a půdy, kterou tak uctívají ruralisté. Starou Hrabalku už z tohoto vězení nevysvobodí ani modlitba: "Zač prosí Boha tato chmurná stařena, nachýlená nad hrobem a přece tak vášnivě přisátá k věcem tohoto světa, co chce od Boha v této chvíli tísně a starosti, když celým svým životem konala vůli jeho nepřítele?" (Čep 1928 - Vigilie/1991: 75). Zemi bychom měli, podle Čepa, milovat, protože nám byla dána Bohem, nemělo by se však jednat o lásku chtivou a sobeckou, protože to už pak vlastně není láska. Člověk by si měl být vědom, že země je mu pouhým provizoriem a že "hmotná stránka existence je závislá na duchovní, že prvenství patří duchu" (Cesty našeho venkova in Čep 1993a: 201).
     Čepovi nemůžeme připisovat ani zájem o sociální problematiku na vesnici, který byl pro ruralisty příznačný. Zabývá se však negativním vlivem civilizace, která mění tvář vesnice i životy lidí: "Lípov zůstal Lípovem (...), ale úhel jeho času se také posunul. Jeho cesty se zdají obnaženější, cesty smutnější. Příboj velikých zmatků doráží až k prahům malé dědiny zároveň s rádiem, foxtroty a meliorací pozemků" (Jakub Kratochvíl in Čep 1932 Letnice/1991: 235). Avšak i tato reflexe civilizačních proměn souvisí především s Čepovou křesťanskou vírou. Ony proměny jsou totiž jen příznaky soumračné doby, ve které snad dějiny spějí ke svému vyvrcholení, k druhému příchodu Krista: "Auta, rádia, aeroplány? To všechno nezmění lidskou duši, ale je to příznakem jejího napětí (...). Podle jistých známek však je patrno, že ručička na velkých hodinách nezadržitelně postupuje (...). Blíží se snad chvíle, kdy se ozve Tvůj hlas, Pane, jako dunění hromu, A Tvé znamení vzplane na obloze od východu na západ?" (Hranice stínu Čep 1935/1996: 49).
     Zdánlivě spojuje Jana Čepa s ruralisty to, že vesnici staví výše než město, které je mu místem zmatku, špíny a odcizení: "Tam bylo město s temnými shluky střech, s oblohou jako otevřená vrata hrůzy. Dál za městem spí země s úvozovými cestami, v jejichž svazích roste babí hněv a jitrocel, s dědinkami zachumlanými v zahradách, s lesíkem na svahu, nad kterým vychází slunce" (Jakub Kratochvíl: 216); "Jeho dětství na okraji velikého města, oprýskané domy uprostřed hlinitých svahů, rumišť a zdupané trávy, tovární komín v ploché krajině bez obzoru - to byla pro něho cizina. Matka ho nepouštěla mezi kluky, jejichž smělost a bledá zkaženost v něm vzněcovala zvědavost a strach, a sama žila jako vyhnanec mezi podivnými ženami, které si pomáhaly z bídy krutým vtipem" (Hranice stínu: 16). Vesnické prostředí je vnímáno pozitivněji, protože má blíže přírodě, která je dílem Božím: "Ve znamení tohoto posvěcení a možno říci pokřesťanštění přírody nutno spatřovat základ staleté a tisícileté selské tradice" (Cesty našeho venkova in Čep 1993a: 201). Na vesnici se také spíše zachovala rodová souvislost, předávaná z pokolení na pokolení, stejně jako řád, který "zjevuje něco z podstaty Boží" (Cesty našeho venkova in Čep 1993a: 200).1
      Z toho, co bylo řečeno, je patrné, že i tato vnější podobnost mezi Čepovou tvorbou a ruralismem vyplývá ze zcela jiné ideologie - z Čepovy křesťanské víry. Tím, že se město odcizilo přírodě a duchovní tradici, odcizilo se vlastně i Bohu. Právě proto je obloha nad městem v Jakubu Kratochvílovi přirovnávána k "otevřeným vratům hrůzy" (216).2

     Z výše uvedených důvodů pokládám Čepovo spojování s ruralismem za značně necitlivé a zjednodušující. V dnešní době ho k tomuto směru také již nikdo neřadí. Ostře se proti tomuto spojování staví například Jaroslav Med, když poukazuje na to, jak Čep "bojuje proti popisnosti" (1990: 7) a dochází k závěru, že Čep "S ruralismem nemá ideově vůbec nic společného" (1990: 8).

            

3. Jan Čep a baroko

     Máme-li se zabývat barokními rysy Čepova díla, měli bychom si nejdříve vymezit pojem slova "barokní". Při tomto vymezení jsem vyšla z Encyklopedie estetiky E.Souriana (1994). Slovo "barokní" můžeme chápat z historického hlediska, jakožto termín, vztahující se k umění určité epochy (přibližně od 2.pol. 16 st. do konce 17.st), které se dotýká všech prvků této epochy. Další, estetické, pojetí vychází z Wölffina, kterému je daný termín obecným principem, jehož střídání s klasickým principem řídí vývoj uměleckých forem.
      Z historického hlediska pojímá vztah Jana Čepa k baroku Iva Štyrchová (1994), když se zabývá barokní inspirací v tvorbě Jana Čepa. Autorka vychází z Václava Černého při definování baroka jakožto epochy a z práce Zdeňka Kalisty České baroko při vymezení charakteristických znaků barokní literatury, jejichž přítomnost pak odkrývá v díle Jana Čepa. Tento přístup je nebezpečný pro svou ahistoričnost. Slučuje totiž různé epochy, aniž by přihlížel k realitě doby, v níž Čep tvořil. Na druhou stranu by se určitě daly najít styčné body mezi oběma obdobími (např. určitá krizovost, nebo reakce na "racionalismus" pozitivismu a renesance), ovšem vždy určitým způsobem modifikované danou historickou realitou.
    Při estetickém pojetí se setkáváme s problémem vymezení barokního fenoménu. Kromě již zmiňovaného Wölfflina toto pojetí upomíná např. i na našeho J.Pekaře a jeho střídání epoch klasicistických a romantických. Pak bychom stejně mohli hovořit o obecně romantickém principu, pro který je charakteristický pohyb, ideál, vznět a touha. Přitom je ovšem zjevné, že například baroko a romantismus se, přes některé styčné body, od sebe v mnohém odlišují. Spíše esteticky pojímá barokní fenomén Kamil Horňák v článku z roku 1970 o "barokizující próze", kde se zabývá i tvorbou Jana Čepa. Autor upozorňuje na existenciální rozměr, kterým baroko přesahuje svou historickou ohraničenost a na fakt, že charakteristické rysy barokního stylu se objevují převážně v souvislosti s krizovými stavy společnosti a v tomto smyslu mají tedy nadčasovou platnost.
     Abychom mohli postihnout barokní vlivy, objevující se v Čepově tvorbě, musíme se nejdříve blíže seznámit s realitou doby, v níž spisovatel tvořil. Po předchozím odmítání baroka, které bylo považováno za cizorodý prvek "zavlečený" k nám po Bílé hoře, dochází v třicátých letech k jeho rehabilitaci, přičemž s rozsáhlým studiem barokní kultury se začalo systematicky již počátkem let dvacátých (viz Pekařovy práce o Bílé hoře a jeho polemika s Masarykem). Tento proces byl pak završen velkou celostátní výstavou Pražské baroko 1600 - 1800, která se konala roku 1938. V české literatuře se tento zájem projevil nejvíce u katolických autorů, za nejvýraznějšího představitele této linie je pak považován Jaroslav Durych. Jan Čep byl ve své době pro své ideové východisko často dáván do souvislosti právě s Jaroslavem Durychem1, a tím i nepřímo s barokními tendencemi.
      Jan Čep se dostal do styku s Jaroslavem Durychem a s celou skupinou katolických intelektuálů kolem Rozmachu již v roce 1923, kdy tento čtrnáctideník začal pod vedením Jaroslava Durycha vycházet. Příspěvky v tomto časopise se nesly v duchu bojovného katolicismu a polemiky s poválečným relativistickým a pragmatickým humanismem, cílem bylo i povzbuzení sebevědomí katolíků, zakřiknutých poválečnou protikatolickou vlnou. Součástí těchto tendencí byl i živý zájem o baroko, jakožto o dobu vzedmutého náboženského cítění a návratu české společnosti do "lůna katolické církve". Osobnost Durychova na Čepa musela zapůsobit, jeho vztah k Durychovi byl však od počátku ambivalentní. Na jednu stranu ho dráždila Durychova tvrdost a jízlivost, na stranu druhou obdivoval jeho statečnost a mužnost.2 Dá se říci, že Durych byl autorem, který Čepa znepokojoval po celý život. Je tedy pravděpodobné, že určitý vliv tu zřejmě existoval. Dalším důležitým faktorem mohlo být i jeho dlouholeté přátelství s Jaroslavem Vašicou, naším předním odborníkem na baroko.3
           Uvažujeme-li o barokních rysech Čepových próz, nesmíme zapomínat ani na vliv expresionismu, který se od konce války šíří z Německa. Tento směr ovlivňoval jak expresivnost jazyka, tak i obraznost, na jednu stranu tíhl k naturalismu, na stranu druhou k metafyzice a abstrakci. Je tedy patrné, že se jedná o směr baroknímu vyjadřování nikoliv nepodobný. V Čepově případě bych tedy hovořila o možném vlivu ducha baroka (zejména v oblasti myšlenkové), modifikovaném vlivem expresionismu (zejména v oblasti výrazové) a pochopitelně autorovou osobností. Přitom je patrné, že obě oblasti (myšlenková a výrazová) se u obou vlivů částečně překrývají. Než přistoupím k ilustraci tohoto tvrzení, chtěla bych upozornit, že zmíněné vlivy nacházíme v počátečním období Čepovy tvorby, postupem doby autor stále více tíhne spíše ke klasičnosti a k prostotě výrazu, což dokládají mj. i jeho esejistické úvahy či proměna poetiky titulů (např. Čí bude vítězství? změněno na Přičinlivou rodinu).

     Nyní již přistupme k ilustraci výše zmíněného "barokního ducha" a expresionistického vlivu: V povídce Přičinlivá rodina je velice expresivně podán obraz marnosti lidského pachtění, vyznačující se typickou barokní antitečností, připomínající Briedlovu báseň Co Bůh? Člověk?. Oproti lidské nízkosti je tu postavena svrchovaná Boží dokonalost: "Jaká tůň lidské přirozenosti, jaká houževnatost lidských pudů! Hle, zde leží ohavný plaz, přišlápnutý ve své hnusné kalužině, svíjející se u stupňů oltáře! A nad ním uprostřed zlatých paprsků tkví tiše hostie, bělost čistoty nevýslovné, přítomnost dech zatajující, nedozírná hlubina myšlení, tajemství plné sladkosti a hrůzy. Ach, jaký mrazivý šelest! Plaz se svíjí a krev prýští zpod trnové koruny" (Čep 1928 - Vigilie/1991: 75).
     V povídce Můra je s naturalistickou expresivitou podána hrůza, kterou hlavní hrdina prožívá při setkání s ateistickým prostředím. Tento hrdina v jednu chvíli silně pociťuje skrytou přítomnost mrtvého muže, který za života odmítal Boha: "... cítí otisky toho těla, které leží nataženo v syrové a zmrzlé zemi, obklopeno tmou, s očima tekoucíma, s ohromnými fialovými rty, s útrobami hemžícími se bílými a slizkými červy. Jenom špičky knírů jsou ještě vztyčeny nad strašným smíchem obličeje, zobrazujícího pravdu věcí, a zoufalé vytí jeho ženy proniká vrstvami drnu a země mrzne hrůzou okolo tohoto pošklebku" (Čep 1931 - Zeměžluč/1991: 104).
     S barokně vypjatým prožitkem lásky ke Kristu a k jeho matce se setkáváme u Rozárky Lukášové. I tady mi přichází na mysl určitá podobnost, tentokráte s barokním sousoším Berniniho, Vidění sv.Terezie, kde je tato světice zachycena v okamžiku božské extáze, kterou způsobilo probodnutí andělským šípem, jehož ostří v Terezii probudí bolest spolu s nevýslovnou blažeností. Velice podobným pocitem je zachvácena i Rozárka: "Druhého dne k večeru klečela Rozárka před obrazem Matky Sedmibolestné.(...) najednou se v ní cosi probořilo; i zaúpěla bolestí, vidouc probodené srdce Mariino a zakrvácenou hlavu Syna, opletenou trním; viděla tajemný proud krve, řinoucí se ustavičně z Boží rány na všechno stvoření (...). A náhle propukla v pláč, v slzy lásky, které do té chvíle nepoznala a bez níž je člověk ustavičně sirotou; lásky k Tomu, který ustavičně krvácí, a přála si trpět víc, víc, být proklána až ke dnu srdce, vykrvácet do poslední krůpěje" (Čep 1928 - Vigilie/1991: 55).
     Barokní obraz s jeho dynamickým pohybem, napětím a světelnými efekty připomíná povídka Bouře. Vše je tu v pohybu: lidé v překotném spěchu nakládají mandele a pak se je stejně rychle snaží odvézt z pole, přičemž zápasí s poryvy větru a posléze i s bouří, která propuká s neobyčejnou intenzitou. Nad hlavou se jim rozevírá "strašná svítivá hloubka" (1926 - Dvojí domov/1991: 16), jinak je vše okolo černé. Napětí vrcholí, když se otec snaží zabránit převrácení vozu: "... kůže mu svítila přes košili a voda vystřikovala z bot, ale nevěděl o ničem, všecek proměněn v napětí, jímž zachycoval každé zakolísání fůry" (17). Ve vypjaté chvíli se lidé obracejí k jediné naději: "Ó Bože, což tu přece zahyneme?" (17).
     Baroko bylo dobou velkého rozkvětu mariánského kultu. Mariánská úcta prostupuje i celé Čepovo dílo, souvisí však zároveň se vztahem k rodnému kraji. V Cholině se totiž nacházelo v minulosti slavné poutní místo, zasvěcené právě Panně Marii. Na důležitost mariánské úcty upozorňuje Mojmír Trávníček v doslovu k Sestře úzkosti (1975/1993b: 123), o mariánském
 kultu bude též pojednáno v kapitole "První domov". Nejsilněji zaznívá tento motiv v Tváři pod pavučinou (Čep 1941), kde hraje důležitou roli přítomnost mariánské sošky ve výklenku domu a její podobnost se dvěma hrdinkami, vystupujícími v této povídce. Na to, že stejná soška byla umístěna i na rodném domku Čepově, upozorňuje Mojmír Trávníček v již zmíněném doslovu k Sestře úzkosti (123).

4. Jan Čep a existencialismus

     Jan Čep bývá, zejména v posledních letech, spojován s existencialismem poměrně často. Nejhorlivějším zastáncem této teorie je Jaroslav Med, u kterého najdeme zmínku o Čepově existencialismu snad v každé Čepovské studii. J.Med považuje Čepa za výjimečného v rámci českého prostředí a tvrdí, že je nutné chápat jej v rámci kontextu světového, kde poukazuje na jeho souvislost s křesťanským existencialismem, zejména pak s Gabrielem Marcelem (Med 1990: 8).
     Abychom se mohli nadále zabývat touto problematikou, pokládám za nutné, stručně vymezit pojem "existencialismus" a poukázat na rozdíly a styčné body existencialismu křesťanského a ateistického. Při tomto vymezení jsem vycházela z Prvního a druhého sešitu o existencialismu od Václava Černého (1992) a z Filosofie existence od W.Jankeho (1994). Existencialismus je, jak již sám název napovídá, filozofií, zabývající se lidskou existencí. V centru této filozofie stojí tedy lidský jedinec a jeho prožitky. Pro ateistický existencialismus je tento jedinec bytím, odkazujícím samo na sebe; mimo vlastní existenci není pro tohoto jedince žádného smyslu, existence je tedy svou povahou absurdní. Základní odlišnost křesťanského existencialismu od ateistického tkví ve vědomí metafyzického přesahu, v centru existencialismu křesťanského stojí tedy jedinec, vztahující se k Bohu a tento Bůh zároveň dodává lidské existenci smysl. V obou případech se existencialismus snaží především přimět člověka k co nejplnějšímu vědomí sebe sama a tím i k maximální odpovědnosti za své činy.
     Dále bych chtěla upozornit, že, jak tvrdí například Václav Černý (1992) či É.H.Gilson (1994), křesťanství a existencialismus mají k sobě blízko již svou podstatou. Gilson poukazuje na skutečnost, že jméno židovského Boha je Jahve, což znamená: "Ten, který je". Podstatou židovského a následně pak křesťanského náboženství je tedy existence, na rozdíl od antické filozofie, kde je touto podstatou substance. Václav Černý zase upozorňuje na velkou podobnost mezi křesťanským a existenciálním pocitem. Uvádí například, že křesťanství je náboženstvím svobody a odpovědnosti za hřích, tedy za sebe. Podle těchto stanovisek bychom tedy mohli Čepa nazývat spíše pouze křesťanem. Na druhou stranu si ovšem musíme uvědomit, že existencialismus vznikl v důsledku vlivů dané doby. Stěží tedy můžeme např. sv. Tomáše považovat za existencialistu, i když křesťanem nepochybně byl.
      Existencialismem se zabýval ve svých esejích i sám Čep. Nikde jsem nenarazila na tvrzení, jímž by sám sebe označoval za existencialistu, avšak četnost záznamů věnovaných tomuto tématu dokládá jeho velký zájem o danou problematiku. J.Čep rozlišuje mezi existencialismem různých autorů, ateistický směr této filozofie odmítá, nejvíce výhrad má pak k Sartrovi. O existencialismu hovoří Čep např. v eseji Svět lidský a nelidský, kde se o tomto směru vyjadřuje následovně: "Toto vidění vyúsťuje v zoufalou nesmyslnost, nebo v hluboce prožitou a konkrétně zaktualizovanou zkušenost víry" (Čep 1935 - O lidský svět/1997: 66).
      Tyto eseje vznikaly v době Čepovy francouzské emigrace, kdy se s existencialismem důkladně seznámil. V letech třicátých byla situace poněkud jiná. Sartrova prvotina Nevolnost, považovaná za výchozí dílo ateistického existencialismu, vychází ve Francii až v roce 1938 a samotný termín existencialismus se objevuje teprve ve čtyřicátých letech v souvislosti se Sartrem (název směru je pak nejspíše dílem tisku). Kierkegaarda, představitele křesťanské linie, řadí tedy Václav Černý mezi předchůdce existencialismu, ve Filosofickém slovníku je považován za tzv.filozofa existence (Brugger 1994), jako o křesťanském existencialistovi o něm hovoří např. Wolfgang Janke (1994: 18). U již zmiňovaného Gabriela Marcela zase vyvstává ten problém, že on sám sebe za křesťanského existencialistu vůbec napovažoval a svůj systém nazýval konkrétní filozofií. Přesto budu oba pro zjednodušení (a protože se domnívám, že tomu tak je) nadále považovat za křesťanské existencialisty.

      Nejdříve bych se chtěla zabývat Sorenem Kierkegaardem. Tento dánský náboženský myslitel byl znovuobjeven v německém prostředí na přelomu tohoto století1, na počátku století se s ním pak setkáváme i v prostředí českém.2 Kierkegaardem se zabýval i F.X.Šalda, u něhož tento zájem korespondoval s odmítáním pozitivismu konce 19.st. A tak ve stati Umění a náboženství z roku 1914, v níž Šalda zmiňuje mj. i Kierkegaarda, můžeme číst výroky svou podstatou existenciální (např: "A v náboženství rovněž bojuje se o spásu (...) individua zcela určitého; hraje se o život jedinečný a nenávratný a rozhoduje se o něm pro věčnost" (14)). Jan Čep tedy s dílem tohoto myslitele obeznámen být mohl. Jisté je, že minimálně roku 1943 již tomu tak bylo, jelikož z jednoho Čepova dopisu Janu Zahradníčkovi se dovídáme, že Čep o Kierkegaardovi diskutoval s Halasem (Čep, Zahradníček 1995: 305). V úvahu musíme vzít i fakt, že se Čep mohl s dílem tohoto autora seznámit během svých pobytů ve Francii (roku 1928, 1932, 1934, 1935, 1939, 1948). Zejména třicátá léta byla ve Francii dobou vzrůstajícího zájmu o Kierkegaardovo dílo, v této době zde vycházely i jeho překlady. V Trávníčkově Čepovské biografii (1996) sice není Kierkegaard vůbec zmiňován, na druhou stranu ovšem Trávníček hovoří o Čepově hlubokém zájmu o francouzské kulturní dění. Zejména při svém třetím dlouhodobém pobytu ve Francii Čep věnoval hodně času četbě, což souvisí i s tím, že v této době doporučoval Melantrichu k vydávání knihy, které ho zaujaly.
     Při zpětném pohledu na prózy, v nichž jsem našla prvky upomínající na Kierkegaarda, jsem zjistila, že první z nich, Jakub Kratochvíl, vznikala v době druhého Čepova pobytu ve Francii (1932), Děravý plášť pak během již zmíněného pobytu třetího (1934), román Hranice stínu  byl odevzdán na počátku roku 1935, jeho dokončení však trvalo Čepovi dva roky.
     Na Kierkegaarda upomínají v Čepových prózách tyto prvky: U Čepových hrdinů se často setkáváme s náhlým existenciálním sebeuvědoměním. Příkladem může být určitý okamžik v Jakubu Kratochvílovi, kde je sebeuvědomění spojené s dalším typicky existenciálním pocitem - zodpovědností za vlastní život: "Je to on sám a nikdo jiný. Čas, který dosud prožil, je skutečnost. Chodil sem tam, utrácel den za dnem (...) ze všech těch pošpiněných útržků je nyní tato věc, která se nedá zapřít ani zašantročit: jeho život" (Čep 1932 - Letnice/1991: 217). Ke svému životu je tedy, jak by řekl S. Kierkegaard, nutné přistupovat se "strašnou vážností (Alvor)" (cit. dle Janke 1994: 16), neboť tu jde o mne samého, o mou spásu. Život je pro nás úkolem, při jehož plnění musíme mít sami sebe ustavičně v rukou. Kierkegaard poukazuje na to, že je třeba žít každý den tak, jako by byl poslední a vybrat si tu správnou práci, která se nezabývá časnými věcmi a není útěkem před vážností. Tak si i hlavní hrdina Děravého pláště uvědomuje zodpovědnost za vlastní život a nutnost nalezení správné cesty: "Dělám snad dost, když vedu sobecky spořádaný život obskurního úředníčka, využívaje volného času k ušlechtilému sebevzdělávání? Co tedy počít? Hle, svět leží před mýma očima (...). Hle, toť naše pole, které je dáno každému z nás přeorat, toť látka, která se nám nabízí k hnětení" (1934 - Děravý plášť/1991: 255). Stejně si uvědomuje Prokop z Hranice stínu nutnost životního boje za dosažení spásy: "Nezbývá než jít rovnou kupředu, krok za krokem, a nečekat útěchy od lidí. Jest kdesi sladké jádro, ale polámeme si ještě všechny nehty, než se k němu dostaneme" (Čep 1935/1996: 135).

     Na začátku této kapitoly jsem zmiňovala Jaroslavem Medem uváděnou souvislost mezi Janem Čepem a Gabrielem Marcelem, kterého J.Med označuje za křesťanského existencialistu. I Gabriela Marcela, jehož některé hry pocházejí již z let dvacátých, mohl Jan Čep znát již před emigrací. Na "Marcelovské" myšlenky u Čepa narážíme především v jeho esejích (tedy po emigraci, kdy dílo Marcela prokazatelně znal). Tím se podrobněji zabývá J.Med (1998: 8), který poukazuje např. na společný motiv poutníka, na chápání člověka jakožto "vůle po převýšení" a na otázku lidské samoty a možnosti jejího průlomu pomocí lásky.
	Tímto posledním styčným bodem v myšlení obou mužů se nyní budu zabývat poněkud podrobněji, protože ho považuji za nejdůležitější. Vycházela jsem přitom z rozsáhlého Čepova eseje Já a druhý (Čep 1959 - Samomluvy a rozhovory/1997) a z knihy Gabriel Marcel (Bendlová 1993). Čepa a Marcela spojuje odmítání ateistického existencialismu, zejména pro jeho nihilismus. Marcelova filozofie je především filozofií lásky. Láskou se na stránkách svých esejů zabývá velice intenzivně i Jan Čep a dochází k velice podobným názorům jako G.Marcel. Vyjít můžeme od vědomí důležitosti druhých lidí pro vnímání sebe sama. Ve zmiňovaném eseji Jan Čep říká, že "vědomí mého já je utvořeno do značné míry z přítomnosti druhých" (134). Podle G.Marcela nás cosi tajemného ujišťuje, "že jestliže ti druzí nejsou, pak nejsem ani já (...). Jestliže mi druzí unikají, pak unikám sám sobě" (71). Pokud však chci skutečně vyjít od sebe k druhému, musím se nejprve snažit uchopit sama sebe. G.Marcel hovoří o "usebrání", jímž uchopuji sebe sama a zdůrazňuje, že "cesta, která vede ode mne k druhému, prochází mými vlastními hlubinami" (73). Stejného názoru je i Čep, když říká: "Druhý pro mne může existovat jenom potud (...) pokud já sám pro sebe existuji" (137). Cesta ode mne ke druhému je pak cestou lásky. Oba autoři rozlišují mezi správným a nesprávným druhem lásky. Nesprávnou je pro G.Marcela "láska posesivní", tj. láska vlastnická, egoistická, která vlastně druhého nepoznává, neboť ho redukuje na objekt, představu, kterou o něm má. Při tomto druhu lásky jde člověku vždy jen o něho samého, nikoliv tedy o druhého, který se tak ze subjektu proměňuje v objekt, v předmět vlastnění. Podobně hovoří Jan Čep o lásce slepé, která "nevidí především druhého, nýbrž sebe samu; která miluje druhého především jako předmět svého vlastního okouzlení" (161). Správný druh lásky nazývá Marcel láskou "ablativní", tedy sebedávající. Takováto láska nezvěcňuje druhého v objekt. Jejím předpokladem je skutečné otevření se druhému. J.Čep hovoří o pozorném pohledu, "namířeném do nitra druhého" (149), pohledu oproštěného od zvědavosti a žádostivosti. Důležité pak je, že při tomto poznávání druhého poznávám vlastně i sám sebe. A tím se již dostávám k skutečnému vyvrcholení myšlenek obou autorů. Poznávat sebe (nebo přicházet k sobě) prostřednictvím poznávání druhého je umožněno tím, že k tomu dochází pomocí lásky, která, jak říká Čep "znamená setkání v něčem třetím" (162), tedy setkáním v Bohu (G.Marcel ho nazývá světlem), ve kterém jsme více sami sebou.
      Stopy myšlení blízkého G.Marcelovi by se daly najít i v Čepových povídkách. Příklad nesprávné, vlastnické lásky byl demonstrován v kapitole "Jan Čep a ruralismus" na povídce Přičinlivá rodina. Členové rodiny jsou charakteristickým příkladem toho, jak nás věci, na nichž lpíme, pohlcují, jak se stáváme jejich vězni; tím je i nejstarší členka rodiny, jejíž oči jsou "žádostivé a šílené oči vězňovy" (Čep 1928 - Vigilie/1991: 75). Správným vztahem k zemi i k lidem je láska osvobozená od pout vlastnictví. V Příbuzenstvu se jedna z hrdinek těsně před smrtí osvobozuje z pout vlastnictví a teprve po této proměně jako by teprve skutečně začala vnímat své blízké a rozumět jim: "Od té doby se v ní však cosi zviklalo a jako by si byla ponejprv uvědomila, že co má, má jenom pro tento čas (...). Ohlížela se úzkostlivě po tvářích, které ji obklopovaly, a zdálo se, že teprve tu chvíli uviděla svého zetě" (Čep 1938/1941: 20). Marcel by řekl, že tato žena přešla od míti k býti.
     V Čepově beletristické tvorbě se setkáváme i s již zmiňovaným motivem poutníka. Člověk byl Marcelovi poutníkem nekonečna, posilovaným ve svém putování tajemnou vnitřní silou naděje (Bendlová: 14). Tento pocit nacházíme například u Tomáše Suchomela z Polní trávy, kterému připadalo, že "je na zemi poutníkem (...), že žije ustavičně v jakémsi očekávání, jako by se před ním měl den co den rozevřít obzor nějaké nové krajiny" (Čep 1946: 81). Jiří Trávníček poukazuje na to, že v Čepově tvorbě se vyskytuje jak archetyp středověkého poutníka, putujícího na předem určené místo, tak poutníka romantického, který se bezcílně toulá krajinou (1997: 204). Zmíněný Tomáš Suchomel je příkladem poutníka romantického, poutník středověký je zastoupen v souvislosti s putováním na určitá poutní místa.3 

     Nyní bych chtěla stručně zmínit další společné prvky Čepova díla a existencialismu, z nichž některé pak budou probírány i na dalších stránkách mé studie, zejména pak v kapitole pojednávající o "prvním domově" Jana Čepa.
     Čepovi hrdinové si maximálně uvědomují svou existenci uprostřed nepochopitelného světa, stejně jako odlišnost od ostatních lidí. V již zmíněné kapitole budu hovořit například o Jeníkovi z Domku, uvědomujícím si svou odlišnost od ostatních dětí, kterého intenzívní chápání vlastního bytí přivádí až k pocitu závrati z nekonečna.
     Dalším existenciálním pocitem, vyskytujícím se u Čepa, je vědomí osamocenosti, s níž jedinec stojí před Bohem; fakt, že s naším životem nám žádný jiný člověk nemůže pomoci. Tak v Bouřce jsou hrdinové konfrontováni s pocitem, že "každý se musí bát sám za sebe a jeden druhého nemůže zachránit" (Čep 1926 - Dvojí domov /1991: 15).
     Pokud však odmítneme Boha, stává se tato samota definitivní, existence je pak člověku vězením, které nelze prorazit. K tomu dochází u Jiřiny z Hranice stínu: "Začínala se v poslední době bát své samoty, která kolem ní vyprazdňovala prostor den ode dne hlubší, jako by se posléze octla ve studni, jejíž hořejší okraj se každým okamžikem vzdaluje. Chtělo se jí někdy z ničeho nic křičet, aby se přesvědčila, že ji ještě lidé slyší a že zeď, která ji obklopuje, není ještě neprostupná" (Čep 1935/1996: 115). Podobným pocitem je zachvácen i Josef Rypáček z Člověka na silnici, který si připadá jako "zazděný v těsné kobce" (Čep 1934 - Děravý plášť/1991: 301). Oba hrdinové končí tragicky. Rypáček sebevraždou, Jiřina je sice zavražděna, za svou smrt však nese velký díl zodpovědnosti.
     Dalším typicky existenciálním pocitem, vyskytující se i u Čepa, je úzkost. O závažnosti tohoto pocitu svědčí název bilancujícího autobiografického eseje - Sestra úzkost (1975/1993b). V deníkovém záznamu z roku 1960 hovoří Čep o úzkosti jako o svém rodném duševním stavu, jehož se nikdy nezbavil (1965: 184). V Sestře úzkosti píše o tom, jak si kolem padesáti sedmi let naléhavě uvědomil, že jeho vlastní smrt může přijít velice brzy. Toto vědomí, spolu se strachem z posmrtné ztráty vědomí, v Čepovi probouzelo úzkost: "Jak jasně a znova jsem poznával svou sestru Úzkost!" (7). Ozývala se mu jeho "rodná sestra", kterou dobře znal již ve svých dětských letech (tehdy byla spojená hlavně s uvědomováním si nekonečna), jak o tom píše ve stejné knize (18). Úzkost má v Čepových povídkách mnoho podob. Pro ilustraci uvádím některé z nich. Jako o pocitu, spojeném s uvědomováním si nekonečna o ní pojednávám v kapitole "První domov". Často se vyskytuje v souvislosti se smrtí jako předsmrtná úzkost. O této variantě úzkosti pojednává Iva Štyrchová (1993: 63 - 80). V povídce Jakub Kratochvíl je spojená se zážitkem utopení kuřete, který dá hrdinovi pocítit úzkost z "kruté lhostejnosti živlu" (202). V Husopasovi souvisí úzkost s pocitem ohrožení a hrůzou ze zatracení, které je zde spojeno se "smrtelným" hříchem sebevraždy, spáchané synem hlavního hrdiny (husopasa). Hlavní hrdina čelí stejným pocitům záhadného smutku, které jeho syna přivedly až k tomu, že si sáhl na život, čelí i již zmíněné úzkosti, která provází jeho boj s neblahým dědictvím vlastního syna : "... nemohl usnout úzkostí, jíž nerozuměl (...) cítil se bez ochrany mezi nebem a zemí (...). Věděl, že země je vylidněna a nikoho se nelze dovolat (...) hned za stěnou, vedle níž leží, otvírá se mlčenlivá tlama neznámé obludy (...) její zelené oči, studeně žhnoucí, z kterých hledí hrozný smutek zatvrzelého vzdoru, pyšné pohrdnutí veškerou nadějí" (Čep 1928 - Vigilie/1991: 62).
      Uvedená ukázka poukazuje (kromě již zmiňované existenciální osamocenosti) na přítomnost další typicky existenciální kategorie - mezní situace. Právě v mezních situacích (smrt, utrpení, vina aj.) si totiž člověk maximálně uvědomuje svou existenci. Mezní situací je například i bouřka z již zmiňované stejnojmenné povídky, která dá hrdinům pocítit maximální osamocenost. Hovořila jsem také již o povídce Husopas, v níž hlavní hrdina čelí pocitu ohrožení, tedy opět mezní situaci. Pocit ohrožení je patrný i v povídce Pouť, kde je spjat s realitou první světové války.4 Mezní situací je pochopitelně i smrt (či tušení její blízkosti). O smrti podrobně pojednává I.Štyrchová v knize Motiv smrti v prozaickém díle J.Čepa (1994). Blízkost smrti je zdrojem náhlého prozření např. v povídce Starcův smích5, či v Příbuzenstvu6.
     V kapitole "První domov" budu pojednávat i o pocitu apokalyptičnosti, který vyvěrá z vědomí, že by "stačilo nepatrné vychýlení nebeské páky, aby padaly hvězdy z nebe ..." (Jakub Kratochvíl: 221). V některých případech se mezní situace a pocit apokalyptičnosti vzájemně prolínají. Tak je tomu např. ve zmiňované Pouti, či v Husopasovi.

DVA DOMOVY JANA ČEPA

"Nunc videmus per speculum et in aenigmate"
sv.Pavel

5. Úvodní kapitola

     Dvojí domov je ústřední metaforou celého Čepova díla. Tímto titulem pojmenoval Jan Čep svou první povídkovou knihu a zároveň i jednu z povídek této knihy; stejný název nese i jeden z Čepových ústředních esejů. Metafora "dvojího domova" vychází z křesťanské víry autorovy, která prostupuje celou jeho tvorbu i život.
     "Domov první" je naší pravou vlastí, místem odkud jsme přišli a kam se zase vrátíme. Sám Jan Čep v eseji Dvojí domov říká, že "není jistě správné onen svět nějak lokalizovat, místně jej určovat a ohraničovat. Není nemožné, že se - mluveno prostorově a obrazně - s naším světem kryje a prostupuje ..." (Čep 1937 - Rozptýlené paprsky/1993a: 17). První domov je místem metafyzickým, místem tušeným, mimo prostor a čas.
     "Domov druhý" je náš pozemský svět; země, kterou obýváme, která je nám, jak se praví v tomtéž eseji, "kolébkou a zároveň vězením" (12). Tato země je na jednu stranu poznamenána prvotním hříchem, zároveň je však místem, kam jako "rozptýlené paprsky" proniká záření naší pravé vlasti.
     Z toho, co již bylo řečeno, je tedy patrné, že oba domovy spolu úzce souvisejí, protože v našem pozemském domově můžeme rozpoznávat stopy světa metafyzického. Tento Čepův postoj vyrůstá z jeho "vrozeného platonismu", o němž hovoří v autobiografickém eseji Sestra úzkost (1975/1993b: 79). Stejně jako Platón mu byl blízký i sv. Pavel, zejména pak jeho myšlenka, že na tomto světě vidíme vše jako v zrcadle a podobenství a teprve v naší pravé vlasti budeme moci pohlédnout věcem tváří v tvář. Náš pozemský domov je tedy Čepovi světem stínů, odleskem pravého domova. V eseji Básník a jeho inspirační zdroje Jan Čep říká: "... to, co okolo sebe vidíme, je jenom hra stínů na plátně času a pravé a úplné děje probíhají jinak a jinde. Existuje tedy svět neviditelný a věci a děje tohoto světa se nám ukazují jenom jaksi po rubu, v své fragmentárnosti" (Čep 1946 - Rozptýlené paprsky/1993a: 28). V Sestře úzkosti zase hovoří o našem údělu poutníků, kteří "jako by se byli vrátili na tuto zemi, když už předtím žili nebo aspoň zahlédli něco jiného, čemu náležejí skutečným základem své bytosti" (80). I tato myšlenka spojuje spisovatele s Platónem.
      Jan Čep si je ovšem vědom i Aristotelovy a následně pak scholastické polemiky s Platónem. V eseji Já a druhý (1959 - Samomluvy a rozhovory/1997) se vypořádává se scholastickým tvrzením, že není nic v intelektu, co by dříve neprošlo smysly a dochází k závěru, že intelekt je jenom jednou stránkou lidského ducha - schopností, která třídí a hodnotí poznání dodávané smysly. Není to však lidská duše, která existuje před a nad intelektem. Právě tato duše, pocházející z "prvního domova", je člověku zdrojem informací o této naší pravé vlasti.

6. První domov 

     Jistota existence "prvního domova", tedy světa metafyzického, je u Jana Čepa spojena s jeho katolickou křesťanskou vírou. To, že jiná náboženství odmítal, třebaže s nimi byl obeznámen, dokládají například některé zmínky v jeho korespondenci s Ivanem Jelínkem z roku 1964 (Čep 1992: 9), kde reaguje na četbu brahmánské Písně Boha. Staví se zde odmítavě k brahmánské mystice i asketickému způsobu dosahování nirvány; v dalším dopise ze stejného roku pak přímo hovoří o správnosti jediné cesty, jíž je křesťanská víra. Slova, která Jan Čep vložil do úst hlavního hrdiny jedné ze svých próz, by tedy mohla být zároveň i jeho slovy vlastními: "Pamatujte si, že svět stojí na jednom základě, na jedné myšlence (...). Cesta, pravda a život jsou obsaženy v jednom jméně, a to jméno je napsáno na počátku a na konci všech věcí" (Zápisky Jiljího Klena in Čep 1938 - Modrá a zlatá/1996: 183). O vztahu k víře hovoří Jan Čep v autobiografickém eseji Sestra úzkost (1975), a to hlavně v kapitole Má víra. Dovídáme se zde, že autor vyrostl na moravském venkově, který byl vždy z převážné většiny katolický. Autor vzpomíná, že před první světovou válkou (to jest v době jeho mládí), chodili všichni obyvatelé do kostela. A protože i Čepova rodina byla velice zbožná, stala se katolická víra pro mladého Čepa něčím zcela přirozeným, spojeným s prvním chápáním světa. Sám Čep dokonce hovoří o "skoro vrozené zbožnosti" (1975/1993b: 36). Víra však byla Čepovi hlavně životní nutností, nadějí, že život má smysl. V Sestře úzkosti vzpomíná, jak v mládí hovořil před svými přáteli o tom, že existují pouze dvě životní alternativy - křesťanská víra, nebo nicota. A víra mu byla i neustálým bojem o sebe sama, o svou vnitřní opravdovost. Z korespondence s Janem Zahradníčkem i z eseje Sestra úzkost je patrné, jak si Čep neustále vyčítal nedostatek víry, pramenící podle něj z vlastní vnitřní slabosti.
     Již v dětství si Čep, podle vlastních slov, uvědomoval svou odlišnost od ostatních dětí, projevující se zvláštní citlivostí a hlubším prožitkem skutečnosti. Jelikož autorovo dílo nese mnohé autobiografické prvky, promítají se vlastní povahové rysy často do hrdinů Čepových próz. Dětští i dospělí hrdinové bývají obdařeni zvláštní vnímavostí, která vede k tušení "prvního domova". Tak například hlavního hrdinu povídky Domek, malého Jeníka, přestane bavit hra s ostatními dětmi; zahledí se do nebe a při tomto pohledu si poprvé uvědomí nekonečno a také svou a sestřinu odlišnot od ostatních dětí, které podobné věci netrápí: "Proč to jenom Jeník a Anička vědí, a proč to ostatní chlapci a děvčata nevědí?" (Čep 1926 - Dvojí domov/1991: 13). Stejně si uvědomuje svou odlišnost i František z povídky Do města, který se rozhodne, že nikomu nepoví o úzkosti, kterou zažil v polích, protože by tomu stejně nikdo nevěřil. U malé Rozárky Lukášové by se dalo hovořit až o přecitlivělosti, působící místy poněkud nevěrohodně. O hrdince se praví, že byla ve dvanácti letech již úplně dospělá "zásluhou nesmírně bolestných zkušeností, které jí příliš záhy odhalily (...) záhadné zmatení a odcizení všech věcí (...) příšerné mlčení nebe i země na všecko lidské úpění a všecku úzkost" (1928 - Vigilie/1991: 45). V novele Jakub Kratochvíl nás autor sám upozorňuje na autobiografické rysy slovy "Můj příběh - tvůj příběh, Jakube!" (Čep 1932 - Letnice/1991: 175). A skutečně narazíme v Příběhu Jakuba Kratochvíla na mnoho společných rysů s životním příběhem Čepovým. Kromě oné zvýšené citlivosti a vnímavosti jsou to i některé vnější události, jako například Jakubovo ministrování, které bylo stejně důležité i pro Čepa.
     O existenci "prvního domova" člověka ujišťuje především jeho duše, která je pro něj zdrojem potřeby sloužit něčemu vyššímu, než je on sám. Ve svých esejistických polemikách s marxistickou materialistickou filozofií odkrývá Jan Čep jeden ze základních omylů marxistů - že se jim podaří z člověka odstranit metafyzický nepokoj, jakoukoli náboženskou potřebu a touhu, jejichž zdrojem je právě duše. Tato potřeba vedla k tomu, že i celý marxistický systém, aniž by si to jeho tvůrci uvědomovali, se stal karikaturou náboženského systému. Jaroslav Med píše, že duše je pro Čepa vězněm, který se touží vrátit do svého pravého domova (Med 1992:4). Podobně Bedřich Fučík, jeden z nejvýznamnějších interpretů Čepova díla, hovoří o neklidu Čepových hrdinů, kteří jsou voláni hlasem prvého domova (1994: 47). A konečně sám Jan Čep poukazuje na lidský úděl poutníků, kteří "jako by už předtím žili nebo aspoň zahlédli něco jiného, čemu náležejí skutečným základem své bytosti" (1975/1993b: 80). Tímto základem je míněna nepochybně duše. Odtud bezpochyby pochází ono zívnutí srdce, zavanutí z neznámých krajin, o němž Čep hovoří v ústředním eseji Dvojí domov (Čep 1946 - Rozptýlené paprsky/1993a: 20). Téměř stejnými slovy je charakterizován duševní stav hlavního hrdiny novely Děravý plášť v jistém zlomovém okamžiku, kdy uvažuje, co dál počít se svým životem: "... ale to záhadné zívnutí mé duše mě málem poděsilo. Co to má být? Nuda? (...) Znal jsem z dětství onen průvan přicházející z neznámého prostoru, závrať z tajemného dobrodružství" (Čep 1934 - Děravý plášť/1991: 255). V povídce Domeček si malý Jeník nejdříve hraje s ostatními dětmi. Hra ho však brzy omrzí a, když si prohlíží dětmi postavený domeček, "usadí se do listí tesknota a domeček si zívne" (1926 - Dvojí domov/1991: 12). V obou případech koresponduje zívnutí s pocitem neúplnosti a s touhou duše po svém naplnění. Někdy má tato touha poněkud neurčité obrysy jako například u Lidky Potocké z povídky Kozlovice, která "pyká hořce za to, že si svět rozšířila snem" (1926 - Dvojí domov/1991: 24) a snaží se zahnat nepokoj chvilkovým rozptýlením na venkovských zábavách; nebo u hlavního hrdiny novely Polní tráva, jehož lákaly tajemné věci, hudba v něm probouzela zvláštní neklid a provázela ho neustále touha po nových krajích, touha, které sám nerozuměl. Zdrojem jeho neklidu byl "jakýsi hlas, který v něm úpěl, stýskal si a toužil jinam" (Čep 1946: 28). V případě Rozárky Lukášové, kterou přítomnost druhého prostoru "plnila celý její krátký život podivnou tesknotou" (58), je tato touha zcela uvědoměle spjata s "prvním domovem". Rozárka již od dětství touží po smrti, protože si uvědomuje, že jedině tudy vede cesta do prvního domova. Duši v sobě nepotlačí ani Josef Rypáček z Člověka na silnici, nicotný a zhnusený človíček, který končí svůj život sebevraždou. Jemu je duše nejnebezpečnějším nepřítelem, je mu věcí, jež člověka nutí, aby dělal víc, než může, věcí, před níž se nedá uniknout, která se nedá zabít.
     Existence metafyzického světa nenaplňuje hrdiny pouze neklidem a touhou, ale i (a to zejména v prvních povídkách) úzkostí. V autobiografickém eseji s příznačným názvem Sestra úzkost Jan Čep vzpomíná, jak mu v dětství hlas kukačky evokoval tmavě modrou barvu a úzkost z nekonečna. Velice podobný motiv najdeme v povídce Domek, kde je malý Jeník při pohledu do modra nebe zasažen úzkostí z nekonečna: "Bože, jak je možno jít pořád dál a dál, a nikdy nedojít na konec? Jak je to hrozné, žádný konec!" (13). Úzkost zasáhne i dalšího dětského hrdinu, Františka z povídky Do města. Také jeho úzkost je spojena s pohledem do nebe a s jeho modrou barvou: "Ale modrá barva nebe a modré oči chrp mezi obilím vzbuzují ve Františkovi podivnou úzkost svou hlubokostí" (32). Modrá barva je tedy pro Čepa barvou nebe a úzkosti.
     Úzkost, pramenící z nepochopitelnosti a neuchopitelnosti transcendentna bývá někdy stupňována až do existenciálního pocitu apokalyptičnosti - pocitu, že "kdykoliv se může stát cokoliv". v povídce Zbloudilý hlavní hrdina bloudí zlověstnou, jakoby neskutečnou krajinou. Při návratu do zdánlivého bezpečí domova si uvědomuje vratkost skutečnosti: "Co mě čeká za těmi okny? (...) Snad se to začne ještě dnes večer, jen co pootevřu dveře, snad jsou to už ty dveře mezi mnou a neznámou katastrofou." (1928 - Vigilie/1991: 43). Téměř se stejným pocitem se setkáváme u Jakuba Kratochvíla, který si uprostřed pokojného jarního odpoledne uvědomuje, že by "stačilo nepatrné vychýlení tajemné páky a hvězdy by padaly k zemi" (221). Starému Vránovi z Husopasa se za letního odpoledne před očima lehce zčeří krajina a, ačkoli proměna trvá pouhý okamžik, starce zachvátí hrůza z poznání, že "věci mohou na sebe vzít z ničeho nic jinou podobu, než si je zvykl vídat odmalička" (1928 - Vigilie/1991: 61).

              Prostorové určení prvního domova
     Jak již bylo řečeno, Jan Čep se domnívá, že není správné "onen svět" nějak přesně lokalizovat. V povídce Starcův smích uvažuje hlavní hrdina, stařec před smrtí, o tom, že příbytky nebožtíků jsou možná v naší blízkosti. A skutečně, v Čepových prózách dochází mnohdy k nepřímému či tušenému styku s mrtvými. Zmiňovala jsem již povídku Cesta na jitřní, jejíž hlavní hrdina potkává během cesty do kostela přeludy mrtvých vesničanů. Mrtví příbuzní navštěvují starého Zavadila z Hranice stínu (1935), aby mu svou návštěvou připomněli, že i jeho čas se blíží. To, že domem se pohybují "jeho mrtví", tuší i nemocný z povídky Rodokmen (1944 - Lístky z alba). Mrtví se tu zjevují v podobě průvanu, zvuku kroků a hlasů. V povídce Zbloudilý, o níž již také byla řeč, hlavní hrdina bloudí krajinou, která v něm vzbuzuje úzkost. Pravděpodobná příčina této úzkosti je vyjevena v závěru povídky, kdy se mladý muž dovídá, že procházel místy, v nichž se zjevují mrtví. Ke smysly pozorovatelnému průniku "onoho světa" se světem naším dochází v novele Polní tráva. Kdosi neviditelný zde uchopí jeden konec stromu, který na druhé straně drží skutečný člověk (hlavní hrdina Tomáš Suchomel) a začne s ním točit. Možné vysvětlení příhody podává Tomáš Suchomel při rozhovoru se svým vnukem: "Jsou na světě věci, které nevidíme a většinou ani necítíme, procházíme mezi nimi jako trhlinami ve zdech (...). Někdy se stane, že překročíme něčí zapovězený práh (...). Ti, kteří už odešli, zůstali živi a mnozí trpí" (Čep 1946: 44). Existují tedy jakési "trhliny", jimiž se "onen svět" prolamuje do světa našeho, je tedy nekonečně daleko, zároveň však velice blízko.
     S uvažováním o prostorovém určení "prvního domova" se setkáváme i v Čepových esejích. Bůh je podle Čepa zároveň všude a přece nikde, protože není poután na určité místo v prostoru. Jak je možné, ptá se Čep, že je Ježíš osvobozený od pout prostoru, ačkoliv vstoupil na nebesa ve svém těle. Tento rozpor řeší poukazem na proměnu Kristova těla po zmrtvýchvstání, kdy toto tělo přestalo podléhat fyzickým zákonům našeho světa. Čep zároveň poukazuje na fakt, že tyto věci chápeme rozumem a vírou, nikoliv však obrazností (Čep 1946/1993a: 109). A právě onou obrazností se Čep, v souvislosti s "prvním domovem", obrací ve svých prózách k nebi. Na význam tohoto motivu, jakožto "znaku druhého světa" poukázal například Bedřich Fučík (1994:44). Zmiňovala jsem již, jak pohled do nebe a s ním spojené uvědomění si nekonečna vzbuzuje úzkost v Jeníkovi z Domku a Františkovi z povídky Do města. Podoba nebe často souzní s duševním stavem hrdinů i s vnějšími okolnostmi děje. Cyril Nedoma z povídky Můra přichází do nového podnájmu v činžovním domě na předměstí, kde pociťuje "bezbožnost a prokletí těchto zdí, o které nikdy nezavadil požehnaný šelest modlitby" (1931 - Zeměžluč/1991: 103). Nebe, v tomto případě "neurčitě tmavé, slepé a prázdné" (99), evokuje atmosféru hrůzy, beznaděje a nicoty, kterou v hrdinovi probouzí ateistické ovzduší domu; prázdnota oblohy hovoří o Boží nepřítomnosti v těchto místech. Častěji je ovšem motiv nebe spojován s pozitivními pocity. V povídkách se tak vyskytují například tyto obraty: "tichá modř", "něžná modř", "modrá sladkost", "tetelivá modř". Velice koncentrovaný je motiv nebe v povídkovém souboru Modrá a zlatá (Čep 1938/1996), což dokládá již sám jeho název. Zatímco modrá evokuje nebe, zlatá je barvou světla a polí. Oba prvky (obloha a světlo) se tu často vyskytují současně, tak, že jeden doplňuje druhý. Příklad volím z novely Zápisky Jiljího Klena, kde se oba motivy objevují v obzvlášť hojné míře: "modrý prostor nad zemí, plný volnosti a světla" (218); Země (...) a nad ní úžasný prostor modři prosáklé světlem" (232); "modrý živel nasycený světlem" (176). V jednu chvíli je souvislost nebe s transcendentnem přímo proklamována, a to sice, když při vzpomínkách na dětství zmíní Jiljí Klen i tehdejší pocit z večerní oblohy: "A večer stály nad zahradou hvězdy (...) neznámá země Boží, propast tajemství" (223). Tato souvislost také vysvítá při popisu smrti (tedy přechodu do "prvního domova") Jiljího Klena v závěru povídky. Zde koncentrace motivu oblohy a světla dosahuje svého vrcholu.
      Tento motiv nabývá při umírání hlavního hrdiny postupně větší důležitosti než motiv nebe: "Kde to ještě bylo, kde jsem to ještě viděl, tu modř, prosycenou zlatem, to světlo modré a zlaté ...? Někde vysoko, vysoko, jako v otvoru studny (...) ta sladká modrá skvrna, ta trhlina v tvrdém vězení světa, ten oslňující paprsek, sladce vražedný ... Deus est Lux" (235-236). Zjednodušeně by se tedy nebe (sladká modrá skvrna) dalo označit za bránu do "prvního domova" (trhlina v tvrdém vězení světa), jíž proniká světlo (sladce vražedný paprsek) ze zdroje, jímž je sám Bůh (Deus est Lux). Paprskem světla je při umírání proklán i starý Zavadil z Hranice stínu. Druhý domov tedy prozařuje do našeho domova v podobě "rozptýlených paprsků", pronikajících nebeskou trhlinou, a proto můžeme jeho stopy při pozorném vnímání zachytit i my. V Zápiscích Jiljího Klena sděluje mladý muž příteli svou zkušenost slovy: "Nezdá se ti, že se svět podobá okoralému ovoci, jehož puklinami prosakuje světlo?" (162). V eseji Země v listopadu čteme: "Právě v podzimní době (...) cítíme palčivěji žeh jiného světla, které hoří uvnitř každého člověka jako znamení jeho vznešeného původu (...). A odraz tohoto neuhasitelného světla padá na naši drahou zemi ..." (66). Hojně se vyskytuje motiv světla například v novele Jakub Kratochvíl, typická jsou spojení "tiché světlo" (190,199), "sladké světlo"(199). A v Cestě na jitřní je tma noci, jíž kráčí matka se synem do kostela na slavnostní mši, prostoupena "prýštěním tajemného světla" (1931 -  Zeměžluč/1991: 131).
     V případě této prózy je nepochybně také důležité, že k průniku "prvního domova" dochází při cestě do kostela, který je, z hlediska křesťanské nauky, příbytkem Božím. Tím se tedy dostávám k motivu míst s "koncentrovanou Boží přítomností". Kromě kostelů se jedná o poutní místa, velice často spojená s mariánským kultem.1 V Čepově díle se setkáváme s řadou kostelů a kaplí od "nízkého horského kostelíku s šindelovou střechou" (Jakub Kratochvíl: 188), přes venkovské kostely různých architektonických stylů: "románská kaple s barokovým křížem" (Kozlovice: 23); "starý křižovnický kostel, přestavěný z gotiky do baroka" (Zápisky Jiljího Klena: 207) až po katedrálu v Palmě, na kterou vzpomíná Jiljí Klen v Zápiscích Jiljího Klena (168). To, že kostel je pro Čepa skutečně "Božím příbytkem", dokládá například tato pasáž: "Kostel (...) čněl tvrdě a příkře do letního soumraku. Byl hluboce vrostlý do země a vypínal se vysoko k nebi, tak jako lidský tvor, v jehož srdci žhne také ono červené jadérko, svědectví boží přítomnosti" (Jakub Kratochvíl: 233).
      K "posvěceným místům" patří také, jak už jsem zmiňovala, různá místa poutní, často spojená s mariánským kultem. Poutě na tato místa jsou pro hrdiny sváteční událostí a obvykle při nich dochází k oslovení transcendentnem v podobě náhlého poznání či prozření. Tak v povídce Rozárka Lukášová je hlavní hrdinka při modlitbě před obrazem Matky Sedmibolestné doslova zasažena bolestí z utrpení Mariina a Kristova a v jakémsi náhlém prozření hluboce prožije Kristovu oběť: "... viděla tajemný proud krve, řinoucí se ustavičně z Boží rány na všecko stvoření (...) a žízeň po krvi je stála větší, pukliny země se otvírají šíř a šíře, srdce jsou vyprahlá a lidé tlukou v zoufalství hlavami o zdi svých příbytků" (55). Tento existenciální prožitek způsobí, že hrdinka poprvé poznává skutečnou lásku k Bohu, která ji obohacuje, očišťuje a dodává sílu: "A cítila náhle, že je teď nesmírně bohatá, že už nic jí nemůže být vzato, a že čím víc jí vezmou, tím bude bohatší" (55). S mariánským kultem se setkáváme i v povídce Pouť, nesoucí zřetelné autobiografické rysy. Dospívající chlapec Vojtěch se vydává na pouť společně se svým otcem, který se kvůli zranění vrátil domů z fronty. Perspektiva doby první světové války dodává putování habřinského procesí zvláštní význam. Kostel na poutním místě se stává posledním útočištěm před hrůzami válečných let, poutníci tu "vyrážejí tíseň svého srdce u nohou Mariiných" (Čep 1934 - Děravý plášť/1991: 315). Objevují se až apokalyptické pocity: "Země kolem dokola se kolísá, z mraků černého dýmu vyšlehuje oheň, zkáza se valí s hukotem hromu" (315); poutní místo se jeví jako jediný ostrov čnící z "povodně hrůz" (315). Dotek Boží přítomnosti vyvolává u Vojtěchova otce náhlé existenciální sebeuvědomění: "S úžasem si uvědomil, že je to on, on sám, že jsou to jeho ruce, které takto vyrostly a zhrubly, že je to jeho tvář, která se pokryla vráskami" (316). K náhlému poznání dochází i v případě Tomáše Suchomela, hlavního hrdiny novely Polní tráva, a to opět na mariánském poutním místě, kde si Tomáš v okamžiku vytržení uvědomí, že všichni lidé jsou si bratry a sestrami.
           V souvislosti se svatými místy bych také chtěla zmínit častý motiv křížů, upomínajících na Boží přítomnost. Oldřich Králík upozorňuje na to, že Čepovo dílo je prostoupeno "lesem křížů, od barokových křížů na vesnické kapli, kolem nichž se kupí chalupy, po kříže vzácné práce ..." (Králík 1944: 418). V povídce Bouře líčí Čep vypjatou atmosféru před bouřkou. Zatažené nebe vyvolává v hrdinech strach až hrůzu a probouzí vědomí existenciální osamělosti, v níž se "Každý musí bát za sebe a jeden druhého nemůže zachránit" (15). Jedině přítomnost dřevěného kříže, který "stojí tiše na rozcestí a rozpíná ramena do hrůz mraků" (15) signalizuje, že je tu "někdo", kdo přece jen může pomoci. Kamenný kříž upomíná na existenci Boha, kterého celý život odmítala, hrdinku povídky Hoře z lásky těsně před tím, než ukončí své zoufalství sebevraždou. Tento křesťanský symbol je pro ženu "lůžkem nenáviděného a nepochopitelného utrpení" (Čep 1931 - Zeměžluč/1991: 88). Stejně upomíná kříž na Boží existenci i Albínu Drůzovou ze stejnojmenné povídky, tentokráte se však jedná o křížek na stěně, jenž je pro hrdinku "symbolem zapomenuté víry" (Čep 1931 - Zeměžluč/1991: 123). Křížku si Albína všimne při uklízení. Nejdříve ho chce vyhodit, pak se však najednou rozmyslí a křížek zůstane na svém místě. Tato drobná, avšak významná příhoda naznačuje dopředu budoucí Albíninu proměnu.

            Časové určení "prvního domova"
     V souvislosti s "prvním domovem" se v Čepově díle setkáváme i s uvažováním o čase. Nejvýstižněji je Čepovo pojetí času vyjádřeno v eseji Souvislost lidského vědomí, kde se praví: "Čas byl stvořen s vesmírem a člověk je jeho spolutvůrcem v dějinách. Avšak dějiny a čas zrají ke svému naplnění a jedna jejich chvíle bude poslední. Pak nastane nepředstavitelné trvání, v kterém bude shromážděno všechno zároveň a navěky, v světelném bytí ustavičně tryskajícím" (Čep 1965: 150). "První domov" je tedy místem věčnosti, kde neplatí pozemské zákony času. Tento náhled se odráží i v Čepových povídkách. V povídce Starcův smích uvažuje hlavní hrdina, starý muž před smrtí, v jednu chvíli právě o čase. V náhlém osvícení si uvědomuje, že čas je jen přeludem, spojeným s naším pozemským světem a neexistujícím v místech "věčné blaženosti"; právě díky tomuto přeludu vnímáme události, jako by šly za sebou. Toto náhlé pochopení svého a vlastně všeobecně lidského omylu způsobí, že stařec propukne v smích, jehož pramenem je vědomí absurdity "nesmírné převrácenosti všech věcí" (Čep 1931 - Zeměžluč/1991: 87). V Tváři pod pavučinou má jedna z hlavních hrdinek v určitou chvíli vidění, jež je zřejmě obrazem posledního soudu, kde se davy lidí "zbledlé hrůzou a očekáváním obracejí v tu stranu, odkud se blíží zářící oblak, a v hlaholu trub oznamuje anděl, že čas už není" (Čep 1941: 151).
      Věčnost je ovšem něco, co si člověk, omezený právě pozemskými zákony, nedovede vůbec představit. Proto právě otázka věčnosti zaměstnávala i Čepa. Logicky dochází k závěru, že při přechodu do "prvního domova" musí být člověk obdařen schopností, která ho uzpůsobí, aby mohl vnímat čas. Pokud by člověk takovou schopností obdařen nebyl, čas by se mu stal nesnesitelným, stal by se mu vlastně "peklem". Právě toho si je Čep vědom, když se sám sebe ptá: "Budou snad muka zavržených zčásti záležet v tom, že se budou musit dívat ve tvář věčnosti se starou schopností pro vnímání času?" (Útržky z deníku in Čep 1993a: 109). Ke stejnému závěru dospívá i již zmíněný hrdina povídky Starcův smích, když si rázem uvědomuje, že "čas je mukou bytostí padlých, strašlivým trestem zatracenců" (87).
     Z hlediska lidského času mají k prvnímu domovu nejblíže děti. Toto tvrzení odkazuje k již zmíněnému Čepově platonismu a z něho vycházejícího názoru, že před životem na této zemi jako bychom už žili nebo aspoň zahlédli něco jiného, čemu náležíme skutečným základem své bytosti. V eseji Dvojí domov se Jan Čep o dětství vyjadřuje jako o "přechodu z rajského pravěku do dnešního času", v němž "jako bychom byli ještě udržovali podloudné styky se svou prvotní vlastí" (Čep 1937 - Rozptýlené paprsky/1993a: 13). Právě děti jsou tedy schopny vnímat ono záření vycházející z věcí, jež je odleskem pravého domova. Postupem doby, jak se člověk vzdaluje od času dětství, lhostejní a ztrácí i tuto dětskou schopnost (Platón by řekl, že ji zapomněl). Právě proto jsou pro Čepa jeho dětští hrdinové tak důležití, proto ten častý motiv návratů mladých mužů do kraje jejich dětství.2 Tito mladí muži se vlastně vracejí k sobě samým, ke své podstatě, k čistotě, kterou později pošpinili. V Etudách pro paní J. k tomu Čep říká: "Náš všední život se skládá (...) z tisíců promrhaných a zkažených chvil (...). Jenom v řídkých mezerách požehnaného ticha proniká trhlinami této nečisté kůry, místy zakrvácené, nesmělý paprsek, vroucí a čistý hlas našeho dětství.(...) Jak bylo tenkrát všechno čisté a prosté! Jaké světlo prýštilo odevšad (ach, tekoucí světlo božství!) ..." (Čep 1986/1991: 154).
     Z hlediska denního času dochází k průnikům prvního domova v Čepových povídkách nejčastěji večer a ráno (respektive za úsvitu), tedy ve zlomových okamžicích dne. Tyto části dne si oblíbila i Rozárka Lukášová ze stejnojmenné povídky, právě pro dotek boží přítomnosti, který během nich pociťovala: "Hrozně ráda vstávala za ranního ticha, přikrytého oroseným stínem, v kterém je dotek tak neposkvrněný. A večer, když ustal vítr a listí na stromech, prožehlé světlem západu, utkvělo v blaženém strnutí, po trávě se roztekla sladká mdloba a zevšad se linulo něžné záření, jehož zdroj zůstával utajen ..." (51). Důležitost těchto denních úseků je patrná například i v Zápiscích Jiljího Klena. Také zde je ráno spojeno s čistotou a večer s tajemným světlem, na jehož souvislost s prvním domovem bylo již poukázáno. Popis úsvitu je tu poměrně rozsáhlý, při pohledu na ranní oblohu je hrdina zachvácen pocitem něhy, vyvolaným ranní, ještě neposkvrněnou, čistotou. Úsvit je tu dáván do souvislosti s dětstvím (dalo by se říci, že úsvit je dětstvím dne), které, jak již bylo řečeno, je také místem čistoty a místem, napojeným na "první domov": "A vskutku, kolikrát jsem přistihl za života čistotu nového dne, to první něžné zakrvácení. Jenom cesty mého dětství jím byly potřísněny ..." (Čep 1938 - Modrá a zlatá/1996: 232). Večerní světlo vyvolává v hrdinovi údiv nad tajemstvím světa: "Slunce už zapadalo, ale podivné žlutavé světlo se řine ze skrytých zdrojů a dodává krajině vzevření skoro přízračného. Na kterém světě to žijeme?" (224). S tajemstvím je spojen večer i v Děravém plášti, jehož hlavní hrdina vzpomíná na večerní procházky do polí jako na zvláštní chvíle, kdy měl dojem, že "... pole v té chvíli prozrazují víc než obyčejně.(...) jako by někdo neviditelný nastupoval stráž nad mezemi lidského údělu" (250). Na jiném místě má tentýž hrdina pocit, že soumrak "brázdí neviditelná křídla (...) pocit přítomnosti, která vyplňuje všechno a z jejíhož okruhu se nelze vyšinout" (297).

7. Druhý domov

     Zakořeněnost v rodném kraji, zdroji prvotních zkušeností, je charakteristická pro celé Čepovo dílo. Stejně jako víře věnuje Jan Čep i rodnému kraji velkou pozornost v autobiografickém eseji Sestra úzkost (1975/1993b), a to zejména v kapitolách První vzpomínky a První tváře. Popisuje tu velice podrobně jak stavení, tak i celou ves - rodné Myslechovice. Setkáváme se přitom se stejnými obrazy jako v Čepových prózách: "S vesnickou chalupou s jejími chlévy, dvorem a zahradou" (14), v níž rostly švestky, jabloně a hrušky, s nejtemnějším koutem zahrady, kde přitahoval děti hlavně tajuplný otvor, zbytek zasypaného sklepa. Povídkám odpovídá i popis rodné vesnice s "náměstíčkem okolo kaple a rybníčka, (...) a pěšinami mezi poli" (15). Mojmír Trávníček ve své Čepovské biografii píše: "Obzor Čepových příběhů je narýsován od prvopočátku. Krajina, vesnice, lidé i jejich jména, která můžeme číst v archivovaných třídních katalozích nebo na náhrobcích cholinského hřbitova; a desítky detailů, které se budou vracet téměř doslovně" (1996: 26). Mnohokrát se například objevuje literární přetlumočení zážitku umírání Čepova otce. O této zkušenosti Jan Čep v Sestře úzkosti píše, že to bylo jediné umírání, kterému byl za svého života přítomen: "Popisoval jsem je v četných svých povídkách, s většími či menšími změnami, podle různých osob" (9). O autobiografické zakotvenosti Čepovy tvorby v realitě svědčí i to, že knižní prvotina Dvojí domov (1926) vzbudila v Myslechovicích velké pohoršení, protože obyvatelé vesnice se poznávali v jednotlivých postavách. Kniha tak vyvolala mezi myslechovickými vlnu škodolibosti a zlosti, namísto očekávaného zamyšlení se nad vlastním životem a stavem světa. Čepovy knihy byly tedy řadovými čtenáři většinou čteny jako prosté příběhy z vesnice, skutečná podstata však většině z nich unikala.
     Vesnické prostředí si pro své dílo Jan Čep nevolí ani tak proto, že by byl přesvědčen o jeho privilegovaném postavení, či o nezkalených lidských vztazích (třebaže klade vesnici výše než město); vesnické prostředí mu bylo dáno tím, že se do něj narodil, že se mu stalo domovem. A domov je podle Čepa především "cit zakořeněný v našich nejranějších vzpomínkách, cit, který nás provází po celý život ..." (Dvojí domov in Čep 1946 - Rozptýlené paprsky/1993a: 13). Odtud častý motiv návratu mladých mužů - intelektuálů do kraje jejich dětství1, kam jsou hnáni právě tímto "citem". Poprvé zaznívá v novele Jakub Kratochvíl, jejíž hlavní hrdina je při svých toulkách náhle přepaden steskem: "Hned ten, hned onen cíp rodného kraje se mu vynořoval před očima s takovou určitostí, v doprovodu hudby tak sladké, že mu pukalo srdce" (1926 - Dvojí domov/1991: 184). Dále v Děravém plášti, kde je rodný kraj pro hlavního hrdinu "jediným místem na zemi, které zná mou podobu ..." (1926 - Dvojí domov/1991: 265). V Zápiscích Jiljího Klena se návrat do rodného kraje prolíná s návratem do Povltaví - do místa, které hrdinovi učarovalo v mládí. Návrat, jenž hraje důležitou roli i v jediném Čepově románu, v Hranici stínu (1935), bývá aktem sebezáchovy, posledním východiskem, návratem k sobě samému. Jakub Kratochvíl, citlivý a plachý mladý muž, odchází v mládí z rodné vesnice studovat do města, kde se cítí od začátku cizincem. Již během studií, kdy "sladce utrácí čas", si uvědomuje odlišnost od většiny spolužáků, zodpovědnost za svůj život i to, že jeho pravý domov je tam, kde jsou jeho kořeny. Rozhodnutí je na čas oddáleno setkáním s osudovou láskou, které vzbudí v Jakubovi naději, že konečně našel smysl svého života. Milovaná žena však umírá a Jakub "nestaraje se o směr svého pádu (...) dopadne do středu svého dětství" (126). Podobný je i osud hlavního hrdiny Děravého pláště. Tento mladý muž přichází do Prahy s neurčitými plány. Chvíli studuje, potlouká se po barech a koketuje s literaturou i se slečnami, posléze se však i jemu ukazuje marnost tohoto počínáni a nutnost převzetí odpovědnosti za svůj život. I zde se v tomto zlomovém okamžiku objevuje žena, aby svedla mladého muže z jeho cesty. Na čas se mu podaří uniknout před sebou a svým údělem do erotického opojení, avšak po zradě milenky je zachvácen pocitem naprosté prázdnoty a zoufalství. A právě ve chvíli největšího zoufalství se setkává se strýcem Hradilem, pocházejícím z rodné vesnice, a toto setkání se stane Jakubovi podnětem k návratu do kraje, jenž mu "zůstal v mysli jako trvalé útočiště, jako poslední záštita" (244). Na podobné motivy konečně narazíme i v případě Prokopa Randy z Hranice stínu, který vsadil na návrat do kraje dětství "poslední kartu" (21). I zde se objevuje zklamání městem, stejně jako nenaplněná láska.
      Rodný kraj je pro navrátivší se hrdiny důležitý nejen jakožto kraj dětství, nýbrž i jako kraj jejich mrtvých. Tak se Prokopovi odkrývá smysl návratu díky starému Zavadilovi, dědovi z matčiny strany, který mladému muži předá odkaz mrtvých pokolení: "Všechno najednou nabývalo smyslu. Cítil se vržen do tajemného společenství a jeho jednotlivý úděl pozbýval trpkosti" (80). Motiv křesťanského smyslu rodu a obcování duší se ozývá již v Děravém plášti, jehož hlavní hrdina věří, že "duchovní život našich mrtvých je pro nás skutečným dědictvím" (255), nejmohutněji však zaznívá právě v Hranici stínu. O "tajemného společenství živých a mrtvých", jakožto o jednom ze základních inspiračních zdrojů křesťanského básníka, ostatně Čep hovoří i v důležitém eseji Básník a jeho inspirační zdroje (1946 - Rozptýlemé paprsky/1993a: 30).

     Základní odlišnost "druhého domova" od "domova prvního" tkví v tom, že zatímco "první domov" je něčím tušeným (třebaže s velkou mírou jistoty), majícím neurčité obrysy, "domov druhý" je realitou - skutečností smysly uchopitelnou - zároveň však, zdánlivě paradoxně, méně skutečnou, protože pomíjející. Tuto realitu, jak již bylo řečeno, čerpá Čep ze svých vzpomínek. Čepův kraj, tak jak nám ho podává ve svém díle, je krajem roviny: "... plavý kraj, rovina posetá dědinkami v chumáčcích stromů ..." (Jakub Kratochvíl: 232) , krajem zlatých polí: "... vyjde-
li člověk za humna, vidí klasy a zase klasy, jako rozlité moře ..." (Jakub Kratochvíl: 232) a krajem nízko nahrbených střech: "Vesnice je schoulena opodál, takřka v jedné rovině se zemí" (Hranice stínu: 222). Na konkrétní zakotvení povídek v realitě upozorňuje ve svém článku Petr Cekota: "Jsme předem informováni o základních konturách dějového rámce, tj. o názvu obce, o její vnější podobě (...) o časovém zakotvení v ročním období" (Cekota 1998: 11). Místní i časová lokalizace bývá často načrtnuta již v úvodní části a postupně pak rozvíjena. Jan Čep je skutečným mistrem zkratky - daří se mu totiž navodit zcela hmatatelnou atmosféru, aniž by uvízl v pouhé povrchní popisnosti. Příklad volím z povídky Můra, kde Čep již v úvodu dokonale evokuje atmosféru tísně: "Cesta vedla na dně pusté rokliny na okraji městské priférie. Byla neurčitá chvíle mezi večerem a nocí, nebe bylo neurčitě tmavé, slepé a prázdné. Ze svahů rokle čněly mezi vlhkou hlínou lesklé balvany" (1926 - Dvojí domov/1991: 99). Kromě pocitu tísně získáváme z úvodní části i údaje místní (městská periférie), časové (večer až noc), stejně jako informace o vzhledu krajiny (pustá rokle s vlhkou zemí a velkými balvany). Typičtější jsou ovšem obrázky vesnice, kde "chalupy sedí kolem románské kaple s barokovým křížem" (Kozlovice in Čep 1926 - Dvojí domov/1991: 23).2

      Již v úvodní kapitole bylo řečeno, že vztah k druhému domovu je ambivalentní. Země je nám "kolébkou a zároveň vězením" (Dvojí domov in Čep 1946 - Rozptýlené paprsky/1993a: 12); je "místem našeho vyhnanství" (tamtéž), zároveň si však zachovala "známky svého urozeného původu" (tamtéž). Tuto rozpornost pociťuje i sedláček z povídky Noční návštěva, pro něhož je jeho domov "údolím slz i obrazem budoucího ráje" (Čep 1934 - Děravý plášť/1991: 321). Druhému domovu, jakožto místu slz a utrpení, odpovídá obraz vesnice s nízkými chalupami "zaťatými hluboko do země" (Noční návštěva: 29), obraz šedivý a ubohý, ale přesto (nebo právě proto) hodný soucitu a lásky. Výstižným příkladem jsou například Kozlovice ze stejnojmenné povídky. Zmíněná ves je charakterizována jakožto "dědina, o které svět neví" (29), místo dřiny: "Rozpukané dlaně bolí a pole od cesty k úvozu nutno zítra přeorat ..." (23) a starostí: "... ještě na lůžku cítíš, jak se ti zažírá do duše rez starostí" (23). Přesto zde nenarazíme na výsměch, snad jen na jemnou ironii smíšenou se soucitem. A soucit také definitivně převáží v závěru povídky: "A ty, poutníku (...) viz kapky krve na kamení! A neposmívej se, když čteš: Osada: obec: Kozlovice" (29). Snad nejvýstižněji je pocit soucitu s krajinou i lidmi vyjádřen v doslovu k novele Děravý plášť: "Ubohá krajina, plná ran a prašiviny (...). Miluji ji přese všecko, (...) miluji suché cesty, zabořené trochu pod povrch země, poněvadž jsou do nich vtlačeny šlépěje (...) ubohých lidských nohou, které šly za prací bez radosti, za zábavou, na jejímž dně je nuda a znechucení ..." (295). Velice negativní obraz vesnického prostředí a pozemského světa vůbec je podán v povídce Rozárka Lukášová, kde "vzduch selské chalupy páchne močůvkou a pomyjemi" (Čep 1928 - Vigilie/1991: 46); pro hlavní hrdinku je pozemský svět vězením "... je jako jáma, z které nikam nevidět" (46), z něhož lze uniknout pouze smrtí. V povídce Dvojí domov (Čep 1926 - Dvojí domov/1991) se vesnice v rovině jeví v konfrontaci s horským krajem opět jako krajina starostí a dřiny, kde si kráva a dívka, obě přivedené právě z hor, musí zvyknout chomoutu svého nového pána, majitele a manžela a přizpůsobit se nové krajině.
     Obraz země jako místa vězení, dřiny a šedi se vyskytuje spíše v prvních prózách, postupem doby více převažuje onen pohled, který F.X.Šalda chararakterizuje jako "jitřní zrak" (1934-1935/1994: 128); pohled, pramenící z vědomí, že tato země, třeba je jen provizoriem, nese v sobě obraz ztraceného ráje. V eseji Cesty našeho venkova Čep říká, že "země zjevuje celým svým bytím něco z podstaty boží" (Čep 1993a: 201). Příroda je tedy většinou chápána jako něco zázračného, odhalujícího pozornému vnímateli svou skrytou, posvěcenou krásu. Jan Čep odmítal, či spíše považoval za nedostatečný, pozitivistický přístup k přírodě a ke světu vůbec, který se netáže po příčině věcí, nýbrž pouze jak se věci dějí a z čeho jsou složeny a tím pádem neříká nic o jejich skutečné podstatě. V eseji Svět lidský a nelidský se vyjadřuje v tom smyslu, že fyzické a biologické zákony života odhalené vědou neřeknou člověku nic o tajemství a zejména smyslu života. Věda může sice popsat strom, říci jak vypadá a z čeho je složen a "přece stojím užaslý před živou skutečností toho, co se jmenuje strom" (Čep 1953 - O lidský svět/1997: 41). Podobně i pro Jakuba z novely Jakub Kratochvíl strom "nebyl jen stromem, na který lze vylézt a natrhat si hrušky: byla to především ona zázračná věc plná mízy, zeleného stínu a slunce" (195). Jan Čep ve svých přírodních impresích neulpívá na materiálním povrchu věcí, nýbrž se snaží poukázat na hlubší podstatu jejich existence. Tak pro milence v Děravém plášti je slunce "nádherným přívalem nepopsatelného světla, který vychází z neznámého zdroje" (272), list "podivuhodnou věcí plnou šťávy a hebkosti" (272) a voda "živlem věčně se pohybujícím, obrazem času a sladkého zapomenutí" (272).
     Odtud pramení i odmítání pouhé vnější popisnosti, projevující se například při evokacích atmosféry jednotlivých ročních období. Ukázky jsem vybrala z novely Jakub Kratochvíl. Jaro je zde časem činorodé radosti: "Nabral do sebe vzduch, v kterém už bylo cítit pupeny, a hleděl vytržen na nádheru dne (...). Bylo všude tolik vzduchu a slunce (...). Jakuba se zmocnila podivná lehkomyslnost, všecko z něho spadlo (...). Polykal světlo rozpuštěné ve vzduchu s barvou oblohy, (...) mazlil se očima s trávníkem, který vyrážel z černé hlíny malého parku" (221). Léto je "širý prostor plný žhoucího jasu a v podvečer s únavou údů vůně rosy na vlhnoucích stéblech" (190). Poslední ukázka se týká přechodu podzimu a zimy: "Teď už byla obloha těžká a ve dne v noci bylo slyšet ve vzduchu a v holých stromech dštění drobounké mlhy. Z ořechů padaly ještě pořád listy nasáklé vlhkostí, jeden za druhým, pomalu a těžce  ..." (190). Čep tu navozuje především určitý pocit, náladu, kterou jednotlivá roční období působí: V prvním případě je to euforie a lehkomyslnost, kterou obnovující se příroda probouzí u Jakuba Kratochvíla, hlavního hrdiny stejnojmenné prózy. Druhá ukázka navozuje pocit letní únavy, horka a vysokého nebe. Pomalé a těžké dopadání vlhkých listů, stejně jako těžká obloha může evokovat podzimní melancholii.
     Přírodu (a svět vůbec) vnímá Jan Čep s úžasem, bez "šupin zvyku", které tak často pokrývají oči většiny lidí. O důležitosti takového vnímání vypovídá spisovatel v Poutníku na zemi (1965). Úžas, se kterým objevují svět děti, je, podle něj, charakteristický především pro básníky a umělce. Tento úžas je pak především uměním dívat se na svět, jako by se právě vynořil před mýma očima: "který je ještě orosen tajemstvím svého původu" (17). Předpokladem takovéhoto vnímání je intenzivní, všemi smysly provedené, otevření se světu. Proto jsou i Čepovy přírodní scenérie plné vůní, zvuků a barev.
      Na důležitost vůně poukazuje i Oldřich Králík v rozsáhlém článku z roku 1939. Králík zde uvádí typickou ukázku z povídky Děravý plášť, dokládající intenzívní Čepovo vnímání vůní chvil a jejich fixaci v podobě jakýchsi "čichovových vzpomínek": "Jako proudy jarního vzduchu, které přinášejí chuchvalce protichůdných vůní, dotýkaly se mé paměti útržky minulých událostí: jeden večer doma na zahradě, když byly švestky v plném květu a chrousti vířili s bzukotem proti šednoucímu nebi, jeden okamžik z pochodu na vojně (...)" (cit. dle Králík: 403). Autor článku také nastiňuje vývoj tohoto motivu - od prvního období, kdy se, podle něj, snaží Jan Čep zachytit "obrysy vůní" (403), přes období druhé, kde se vůněmi "doslova zalyká" (403) do posledního, v němž se "dobývá do středu jejich koncentrace" (403). Pomocí dvou příkladů nyní ukáži, jak je, z hlediska čichových vjemů, vnímán podzim, jaro a léto: "Na polích už zbývají jenom fialové záhony jetelů, řepy a brambory, jejichž nať po prvních mlhách valem černá a páchne oním známým zápachem, který ohlašuje podzim, deště a smutek" (Jakub Kratochvíl: 185); "... tytam byly nesmělé a něžné barvy jara, bledá zeleň listí a trav, tlumená vůně fialek a jabloní. Slunce bylo jako tekutý kov, vlčí máky oslepovaly oči a z polí vanulo mdlým dechem chleba a zrající slámy" (Letnice in Čep 1932 - Letnice/1991: 170).
      Na druhé ukázce si také můžeme demonstrovat, jak jsou pro Čepa důležité zrakové vjemy. Jedná se především o barvy, jimiž Čepovy imprese překypují (zde - nesmělé a něžné barvy jara, bledá zeleň listí), stejně jako o intenzitu s vnímáním barev spojenou (slunce jako tekutý kov, vlčí máky oslepovaly oči). Nejfrekventovanější je modrá, barva oblohy, chrp a čekanek: "Ale modrá barva nebe a modré oči chrp vzbuzují ve Františkovi podivnou úzkost svou hlubokostí" (Do města in Čep 1926 - Dvojí domov/1991: 32); "Cesty jsou trochu zavlhlé a tiché a modré oči čekanek hledí do prázdného kraje" (Jakub Kratochvíl: 185).3
      Při výčtu smyslového bohatství Čepových příběhů nesmíme zapomenout ani na pestrou změť hlasů, jimiž zní jeho krajiny: "Kraj (...) bzučel známým ruchem hojnosti, ozýval se veselostí ženců, jejichž písně ještě sem a tam tryskaly z plného srdce" (Jakub Kratochvíl: 232).
     Charakteristické je, že Čepovy přírodní scenérie bývají často zintenzivňovány užitím básnických prostředků. V esejistickém zamyšlení nad povahou poezie a prózy se Jan Čep staví odmítavě k přílišnému výskytu metafor v prozaické tvorbě, protože metafora zde na sebe upoutává nadměrnou pozornost na úkor celku. Používat by se, podle Čepa, měla pouze tam "kde to už opravdu jinak nejde, na hrotu situace nebo děje, kam by pomalé slovo nedoletělo" (Poezie a próza in Čep 1946 - Rozptýlené paprsky/1993a: 35). K tomu dochází u Čepa právě tam, kde se snaží postihnout tajemství a krásu, které jsou ukryté v celé zemi. Obojí totiž zachytí metafora rychleji a přesněji než obšírný popis: "Hle tady je kout země s rozrytou kůrou polí, se srstí lesů, s jizvami potoků a skal" (Hranice stínu: 30). Příznačná je také vysoká frekvence personifikací, dokládající důvěrný vztah autora k přírodě a jeho přesvědčení, že země je víc než pouhým "shlukem atomů": "Země je tichá a trochu smutná. Její dychtivost je ukojena (...). Její touha vzývala blesk a její zelené šaty jsou roztrženy shora až dolů" (Letnice: 172). A poměrně hojně je zastoupeno i přirovnání, odrážející již zmíněný úžas nad vším stvořením: "... ta modř je nade vším a ve všem jako ohromný květ čekanky ..." (Jakub Kratochvíl: 199); "rosa na trávě a na mechu se třpytila jako beránčí rouno" (Hranice stínu: 127). 
     Bylo by ovšem značně zjednodušující domnívat se, že Jan Čep je jakýmsi idylickým hymnikem, vyznávajícím kult přírody. Nutným předpokladem krásy přírody je její požehnanost, prostoupenost Boží milostí. Existují však i místa, kam paprsky Boží milosti nepronikly, či kde byly odmítnuty. Výstižně je takové "místo zla" popsáno v povídce Letnice: "Všecko bylo nepřirozeně strnulé a vyjevené (...) Kraj byl plochý, vlevo od cesty les a vpravo mokřinatá luka s černou zdí stínu v pozadí (...) podivná plochost, prázdnota, mrtvé ticho (...) hlasy žab (...) byly suché a rozkřáplé a zněly vztekle ..." Při tomhle křiku chápu, "ozval se Kryštof, "že peklo nenávidí Boha a všechno živé" (168-169). V nepřátelskou až nenávistnou se proměňuje krajina Petrovi Kleofášovi z povídky Zbloudilý: "... pahorky uzavřely dokola krajinu náhle vymřelou a mstivou (...). Zamračené lesíky, provanuté dechem staroby a smrti, zahryzávaly se do chudých strání s ponurou nevraživostí" (Čep 1928 - Vigilie/1991: 39).

     Čepův domov je, v neposlední řadě, i krajinou lidí. V eseji Dvojí domov Jan Čep říká, že země je "poznamenána osudy lidí, kteří v ní po staletí žijí, je podobna jim a oni jí" (Čep 1946 - Rozptýlené paprsky/1993a: 16). Tak je tomu i v Čepových povídkách. O husopasovi ze stejnojmenné povídky se praví, že byl "... všecek utvořen z pralátky své dědiny ..." (Čep 1928 - Vigilie/1991: 59); v povídce Přičinlivá rodina se chalupa, do níž se přistěhovali Hrabalovi, pozvolna "utváří ve shodě s obličeji i jménem nových pánů" (Čep 1928 - Vigilie/1991: 68). V románě Hranice stínu je jeden z hlavních hrdinů charakterizován takto: "Jeho rod byl usazen na stejném statku v Habřinách už nejméně čtyři staletí, a rodný kraj se zařezal do duše všech Šimonů linií svého obzoru a barvou svého světla" (61). A v Příbuzenstvu přímo čteme, že "kraj je především utvořen z toho, co v něm prožili lidé, kteří v něm bydlí ..." (Čep 1938/1941: 10).
      To, jak krajina souzní s duševním stavem hrdinů či s vnějšími okolnostmi děje, jsem částečně ukázala již v citaci vybrané z povídky Můra, v části pojednávající o konkrétní zakotvenosti Čepových děl v realitě. Připomínám, že zde Jan Čep pomocí popisu krajiny zároveň i evokuje atmosféru tísně. Fakt, že se hlavní hrdina ocitl na "místě bez Boha", je signalizováno i dalšími obraty: "zákeřné ticho" (99), "číhavé mlčení tmy" (99), "neobydlené nebe" (99). Na to, že "přítomnost člověka prostupuje krajinu a naopak" upozorňuje i Bedřich Fučík (Fučík 1994: 50). V Člověku na silnici se hlavní hrdina dopustí, z křesťanského hlediska, hříchu nejtěžšího - sebevraždy a hrůzou z tohoto činu je zachvácena i krajina: "Holá předjarní krajina strnula kolem dokola ..." (Čep 1934 - Děravý plášť/1991: 303). Sebevraždou končí i hlavní hrdinka povídky Hoře z lásky a krajina jako by už dopředu tušila, čeho se stane svědkem: "Kraj kolem dokola ztratil přes noc poslední zbytky podzimních barev a byl vytrvale louhován vlhkou syrovostí v hnilobnou čerň hrobu" (Čep 1931 - Zeměžluč/1991: 88). Obraz hniloby a hrobu tu naznačuje, že se jedná o hřích smrtelný (pyšné pohrdnutí božím darem), z něhož není vykoupení.
     S domovem jakožto místem lidí souvisí i zobrazování střídání vesnických prací v průběhu roku, stejně jako Čepův vztah k rozvrhu roku liturgického. Sám Jan Čep v eseji Cesty našeho venkova říká, že "... život na vsi dostává rytmus a řád od rytmu země a přírody, je zarámován a rozčleněn střídáním ročních dob a prací" (Čep 1993a: 200). A právě tímto řádem zjevujícím "něco z podstaty boží" (tamtéž) se odlišuje venkov od města. Proto jsou jako jedni z nejsympatičtějších líčeni ti hrdinové, kteří se s tímto řádem definitivně ztotožnili, jako například Karel Šimon a jeho otec z Hranice stínu, které sledujeme při práci: "... jak se nahýbají nad černou jamkou v zemi a dorozumívají se na půl slova, úplně zabraní svou prací (...) jaká samozřejmá důvěra, že mízy znovu vyženou v pupeny a cesty se rozvinou pod kroky člověka ..." (67). Na jiném místě je Karel charakterizován jako člověk, který "... se sjednotil se svým údělem ( ...) je zasazen v své zemi jako strom" (63).
      Střídání polních prací je významné zejména v novelách a v románu Hranice stínu, kde, zároveň se střídáním jednotlivých ročních období, přispívá k vnitřnímu členění textu. Román Hranice stínu se odehrává během jednoho roku, od podzimu do podzimu. V souvislosti se střídáním ročních období se vyskytují i zmínky o právě probíhajících pracích. Do vesnice přichází Prokop Randa na podzim: "Na polních cestách za vsí potkávali vozy s pytli brambor anebo jenom potahy s pluhem na vlákách" (46). Jarní práce jsou zmíněny například při Prokopově procházce po kraji: "Sem tam bylo vidět spřežení krav nebo koní v pluhu a hlas oráčův se odrážel od kraje lesa" (85). Vyvrcholením polních prací jsou pak nepochybně žně: "Jednoho dne - to už byl v Habřinách začátek žní - šel za Janem Šimonem, který seděl na žacím stroji (...). Půjčili mu také krpce a modrou zástěru a poslali ho za starým Šimonem, který už vedle vázal (...) uviděl na protějším poli hejno lidí, kteří se oháněli povřísly, roubíky a srpy" (105).
      Z již zmiňovaného řádu vyplývá i zachycení rytmu roku liturgického. V novele Jakub Kratochvíl jsou popsány na dvou stránkách podzimní a zimní liturgické obřady tak, jak jdou za sebou. Začíná se dnem Všech svatých, pokračuje sv.Kateřinou přes adventní obřady k vyvrcholení, jímž je Štědrý den. Štědrý den a Velikonoce, nejvýznamnější církevní svátky, jsou pochopitelně důležité i pro Čepovy hrdiny (stejně jako pro Čepa samého). Tajemné kouzlo Štědrého večera se nakonec dotkne i Jiřiny z románu Hranice stínu, dívky, která již téměř ztratila svou dětskou víru. O putování na adventní obřad, předznamenávající svátek Štědrého dne, pojednává povídka Cesta na jitřní. Noc, jíž kráčí Cyril Nedoma se svou matkou, je "prostoupena prýštěním tajemného světla" (Čep 1930 - Zeměžluč/1991: 131), je nocí zázraků a tajemství, v níž se Cyrilovi zjevují přeludy mrtvých obyvatel vesnice. Velikonocům je zase věnována, jak už sám název napovídá, povídka Poslední velikonoce. Na rozdíl od radostného Štědrého dne je Velký pátek svátkem žalu: "Monstrance s bílou hostií tiše zářila mezi květinami, zatímco se setmělou klenbou rozléhaly střídavé zpěvy Křížové cesty zakončené drásavým žalozpěvem, v kterém naříkaly větry a vyly vody nad smrtí svého tvůrce" (Čep 1934 - Děravý plášť/1991: 327).
      V Posledních velikonocích se také dočteme o zvyku velikonočního klapání. Zachycení lidových zvyků a slavností je dalším příkladem toho, že Čep vnímá kraj jako místo lidí. Na to, že Čepovo dílo "roste v těsném spříznění s lidovou poezií a lidovými zvyky" upozorňuje již Oldřich Králík (1939: 401). Poukazuje na přítomnost dětských písniček a říkanek, na scény u muziky, o posvícení nebo na pouti. Konkrétně pak uvádí například zachycení atmosféry venkovské lízačky v povídce Příbuzenstvo. Chtěla bych však upozornit, že ani zde není Jan Čep idylikem, oslavujícím krásy venkovského života. Kromě, Králíkem zmiňované, nostalgie po něčem mizejícím je do popisu lidových slavností občas přimícháno i vědomí marnosti chvilkového rozptýlení a zapomenutí. V povídce Kozlovice je vesnická tancovačka jediným vytržením z dřiny a utrpení všedního dne. O marný únik z reality se zde pokouší jak hlavní hrdinka, Lidka Potocká, tak i další obyvatelé vesnice. Marnost svého počínání si Lidka uvědomuje již během příprav na tancovačku: "A k čemu to všechno je! Ráno bude spodnička pošlapána, krajky budou roztrhány a smutno jí bude víc než jindy. a přece není možno zůstat doma, zadusila by se; dnes bude tančit, a za pár hodin začne znovu včerejšek v blátě a na hnoji ..." (24). Útěkem z reality je i tancovačka zachycená v Jakubu Kratochvílovi, která dává obyvatelům vesnice alespoň na chvíli zapomenout na bídu a hříchy jejich života.

  

 

ZÁVĚR

 	V současné době patří Jan Čep (jak jsem se sama přesvědčila) k velice málo čteným autorům. Většina lidí, se kterými jsem o Čepovi hovořila, dokonce ani nevěděla, že nějaký spisovatel tohoto jména vůbec existoval. Myslím, že je to velká škoda, protože Jan Čep patří k autorům, kteří mají stále co nabídnout. V dnešní době "zmatení hodnot" zůstává obzvláště aktuální Čepova poctivost, vědomí zodpovědnosti za své dílo a za svůj život, provázené neustálým bojem za vnitřní čistotu i vědomí krásy a zároveň tragičnosti života. S Čepovou poctivostí souvisí i maximální úcta ke slovu a stylistická vytříbenost, která byla oceňována již během Čepova života. Hodné ocenění je i Čepovo umění "dívat se kolem sebe", otevřít se světu všemy smysly a stále žasnout nad věcmi, které většině lidí připadají jako všední.

     V souladu s názorem Jaroslava Meda považuji Jana Čepa za křesťanského existencialistu, jsem si ovšem vědoma, že ani tato "škatulka" nemůže plně obsáhnout myšlenkový svět tohoto autora. U Čepa také můžeme objevit (zejména v povídkách staršího data) některé vlivy "ducha baroka", související s dobovým obnovením zájmu o tuto epochu. Mnohdy je ovšem obtížné odlišit od sebe tento vliv s vlivem expresionismu. Je také možné, že se jedná pouze o podobnost pocitů, vyplývající ze spisovatelovy intenzivně prožívané katolické víry. S ruralismem Čepa spojuje pouze to, že vesnici vidí pozitivněji než město. Jak jsem však ukázala, i tento názor vyrůstá především ze spisovatelovy křesťanské víry.
     V hlavní části práce jsem se zabývala "dvěma domovy" Jana Čepa. Vědomí existence "dvou domovů" prochází celým Čepovým dílem. Pravou vlastí je Čepovi "domov první", který stojí hierarchicky výše než "druhý domov". O existenci prvního domova Čepovým hrdinům vypovídá touha jejich duše. První domov je místem mimo prostor a čas, místem, kde duše konečně dojde svého naplnění v setkání s Bohem. Protože je však člověk omezený svým tělem, prostorem a časem, vzbuzuje u Čepových hrdinů představa nekonečna někdy i úzkost, která bývá místy stupňována až do pocitu ohrožení.
     "Druhý domov" je u Čepa spojen především s vesnickým prostředím, které se spisovateli stalo zdrojem prvních zkušeností. Vztah k "druhému domovu" je ambivalentní. Čep zemi miluje, je si vědom její křehké, pomíjející krásy, kterou dovede vnímat všemi smysly. Zároveň si však uvědomuje i její nedostatečnost. Pro Čepovy hrdiny bývá země někdy i vězením, které brání duši v rozletu. Správným vztahem k zemi je láska, oproštěná od žádostivosti, spojená s vědomím, že na této zemi jsme pouhými poutníky, a že náš pravý domov je jinde.
     Oba domovy spolu úzce souvisí. "První domov" totiž do našeho světa prozařuje a pokrývá ho "rozptýlenými paprsky", takže vlastně už na zemi můžeme zachytit jeho odraz. Toto vidění vyrůstá z Čepova "vrozeného platonismu".
 
     Myšlenková náplň Čepových povídek zůstává zhruba stejná, způsob vyjádření se však během let proměňuje. Čep především tíhne k stále větší prostotě výrazu, ubývá expresivity, vyjadřování je střídmější. Některé pozdější povídky však bohužel působí místy tezovitě a didakticky. Tento dojem jsem měla například při četbě Tváře pod pavučinou, ve které chvílemi jakoby agitátor převažoval nad básníkem.
     Přesto však považuji Jana Čepa za jednoho z největších českých spisovatelů a domnívám se, že jeho tvorba má velké předpoklady oslovit každého, kdo si intenzivně uvědomuje život a ptá se po podstatě věcí a nemusí to rozhodně být věřící katolík.

POZNÁMKY

	Úvod

1. O přijetí Čepových knih soudobou literární kritikou a čtenáři viz Mojmír Trávníček ve vydavatelských poznámkách k Dvojímu domovu (1991: 332- 34) a k Hranici stínu (1996: 259-260).
2. O této konferenci viz František Valouch (1998: 563-564). 

  	2. Jan Čep a ruralismus

1.	O křesťanském smyslu rodu a obcování duší, stejně jako o řádu více viz kapitola "Druhý domov", str.55
2. O souvislosti mebe s transcendentnem pojednávám v kapitole "První domov", str.42-43

  	3. Jan Čep a baroko

1. Jana Čepa k Durychovi přirovnával např. Miloš Dvořák (Tvar 1928: 186 a Vyšehrad 1947: 27), nebo Karel Sezima (Lumír 1931: 531).
2. Více o vztahu Čepa k Durychovi viz Trávníček (1996: 33)
3. Trávníček přesně neuvádí, kdy se Čep s Vašicou seznámili, první zmínka o jejich přátelství je datována k roku 1927.

  	4. Jan Čep a existencialismus

1. Roku 1890 vychází v Německu dokumenty o Kierkegaardově zápasu s církví a roku 1909 první souborné vydání jeho díla.
2. Roku 1900 vychází v České mysli článek Soren Kierkegaard, jehož autorem je Arnošt Vilém Kraus; do češtiny byly přeloženy některé Kierkegaardovy spisy, v roce 1911 např. Okamžik v Laichterových Otázkách a názorech.
3.	O poutních místech viz kapitola "První domov", str. 45-46
4.	 Viz "První domov", str. 46
5.	Viz kapitola "První domov", str. 48-49
6.	Viz tato kapitola, str. 28

  	5. První domov

1. O mariánském kultu pojednávám v kapitole "Jan Čep a baroko" na str. 20
2. O návratu do kraje dětsví viz kapitola "Druhý domov", str. 53-55

 	6. Druhý domov

1. Další důvod těchto návratů uvádím v kapitole "První domov" na str. 49
2. O kostelech, které se, jakožto výrazná vesnická dominanta, objevují u Čepa velice často, jsem pojednávám v kapitole První domov na str. 45
3. O zvláštním významu modré barvy jakožto barvy oblohy a úzkosti jsem pojednávala v kapitole "První domov", str. 40

PRAMENY

  ČEP, Jan
         1991 Dvojí domov 1 (Praha: Vyšehrad)
         1996 Hranice stínu 2 (Praha: Vyšehrad)
         1944 Lístky z Alba (Brno: Josef Stejskal)
         1946 Polní Tráva (Praha: Fr. Borový)
         1965 Poutník na zemi (Řím: Křesťanská akademie)
         1993a Rozptýlené paprsky 4 (Praha: Vyšehrad)
         1997 Samomluvy a rozhovory 5 (Praha: Vyšehrad)
         1993b Sestra úzkost (Brno: Proglas)
         1941 Tvář pod pavučinou (Praha: Vyšehrad)
         1992 "Z dopisů Jana Čepa z Paříže Ivanu Jelínkovi do 
	        Londýna", Literární noviny 1992, č.3, str.9

  ČEP, Jan, Jan ZAHRADNÍČEK
         1995 Korespondence 1931 - 1943, uspořádal Mojmír
                 Trávníček (Praha: Aula)

LITERATURA

  BÁSNÍCI SELSTVÍ
         1932 Básníci selství. Studie o ruralismu u nás, uspořádal 
	       Josef Knap (Praha: Svobodné učení selské)

  BENDLOVÁ, Peluška
         1993 Gabriel Marcel (Praha: Naše vojsko)

  BRUGGER, Walter
         1994 Filosofický slovník (Praha: Naše vojsko)

  CEKOTA, Petr
         1998 "Rozhraní dramatického meziprostoru Čepových 
	         próz", Tvar 1998, č.7, str.11

  ČERNÝ, Václav
         1992 První a druhý sešit o existencialismu (Praha: Mladá 
	       Fronta)

  DVOŘÁK, Miloš
         1947 "Čepovo pojetí života a umění", Vyšehrad 2, 1947, 
	        str.71-73
         1928 "Umění Čepových Vigilií", Tvar 2, 1928, str.186

  FRAENKL, Pavel
         1935 "Duše a kraj", Rozhledy 4, 1935, str.134-135

  FRANZ, Jan
         1933 "O Janu Čepovi", Listy pro umění a kritiku 1, 1933, 
	        str.84-90

  FUČÍK, Bedřich
         1991 "Básník dvojího domova", doslov in J.Čep, Dvojí 
	        domov (Praha: Vyšehrad)
         1994 "Svět Jana Čepa", in Píseň o zemi (Praha: 
	        Melantrich), str.40-56

  GILSON, É. H.
         1994 Bůh a filosofie (Praha: Oikoymenh)

  HORŇÁK, Kamil
         1970 "Próza barokizující", Host 1970, č.3, str.39-44

  JANKE, Wolfgang
	1994  Filosofie existence (Praha: Mladá fronta)

  KRÁLÍK, Oldřich
         1944 "Próza Jana Čepa", doslov in J. Čep, Sestra úzkost 
	       (Brno: 1944)
         1939 "Cesta Jana Čepa", Řád 5, 1939, str.397-408, 465-
	        485

  MED, Jaroslav
         1990 "Básník jitřního zraku (pokus o literárněhistorické 
	        vymezení), List pro literaturu 1990, č.4, str. 6-8
         1992 "Dvojí domov Jana Čepa", Literární noviny 1992, 
	        č.21, str.4
         1998 "Svět esejů Jana Čepa", Literární noviny 1998, č.28

  NOVÁK, Arne
         1995 Přehledné dějiny literatury české (Praha: Atlantis)

  SEZIMA, Karel
         1931 "Menší próza", Lumír 59, str.531

  SOLDAN, Fedor
         1937-1939 "Omyl v hodnocení Jana Čepa", Kultura 
		       doby 2, str. 161
  SOURIAN, Étienne
         1980 Encyklopedie estetiky (Praha: VICTORIA 
	       PUBLISHING)

  ŠALDA, F. X.
         1933-1934 "Jitřní zrak" in Šaldův Zápisník 7 (Praha: 
		      Český spisovatel, 1994),str.128-130
         1914 "Umění a náboženství" in Studie o umění a 
	        básnících (Praha: Melantrich, 1948), str.9-39

  ŠTRYCHOVÁ, Iva
	1994 Motiv smrti v prozaickém díle Jana Čepa  (Svitavy: 
	        Trinitas)

  TRÁVNÍČEK, Jiří
         1997 "Dvojí domov, jeden vypravěč a jeho trojhlas", 
	        Česká literatura 1997, č.2, str.204-207

  TRÁVNÍČEK, Mojmír
	1996 Pouť a vyhnanství.Život a dílo Jana Čepa (Brno:         
         PROGLAS)

  TVÁŘÍ K VESNICI
         1936 Tváří k vesnici, redigoval Jan Čarek (Praha: Novina)

  VALOUCH, František
         1998 "Konference o díle Jana Čepa", Česká literatura 
	       1998, č.6, str.563-564