Petra Ženatová: 
STŘEDOVĚKÁ FRANCOUZSKÁ HRDINSKÁ EPIKA A JEJÍ ODRAZ V ČESKÉ LITERATUŘE
O B S A H
Úvod ......................................................................................................................6
I. Starofrancouzská hrdinská epika ........................................................................8
II. Od literatury středověké po obnovené obrazy Julia Zeyera ..............................21
III. Ouverture a Julius Zeyer ................................................................................32
    Karolinská epopeja Julia Zeyera - Píseň o Rolandovi ......................................34
                                                         Pohádka o Karlu Velikém ............................40
                                                         Píseň o korunování krále Lovise .................44
                                                         Román o čtyřech synech Ajmonových ........47
     En conclusion a Karolinská epopeja ...............................................................63
IV. Překladová a popularizační literatura ..............................................................64
Závěr ...................................................................................................................73
Poznámky ............................................................................................................76
Literatura a prameny ............................................................................................84
Soupis zkratek ...................................................................................................103

Ú V O D
     Ke stěžějním předpokladům úspěšné diplomové práce je nejčastěji řazeno  předchozí svědomité studium a vhodná volba tématu vzhledem ke studentovým sklonům                   a odbornému zájmu. Druhá premisa byla v mém případě splněna více než dostatečně, neboť téma nejenže spojuje můj studijní obor, ale umožňuje využít  i náklonnosti a obdivu ke středověké francouzské kultuře.
     S narůstajícím časem, který jsem práci věnovala, se měnily cíle, záměry i forma jejich uskutečnění. Původně byla práce vzniklá jako reakce na nepoměr literárně komparatistických studií české středověké epiky a slovanských protějšků na straně jedné a západní, v tomto případě francouzské, literatury na straně druhé, zamýšlena jako záznam všech stop a odrazů stfr. hrdinských eposů v české literatuře. Avšak po opadnutí počátečního průkopnického a objevitelského nadšení bylo stále zřejmější, že práci odpovídající mým představám může vytvořit jen zkušený odborník, s mnohonásobně vyšším čtenářským potenciálem jako syntetické dílo završující řadu dílčích speciálních studií. Mé plány pak procházely nezbytnou transformací. Snažila jsem se práci více specializovat, ale zároveň nerezignovat na pokus o výklad kontinuity v tradování stfr. prvků v české literatuře. V konečné fázi se práce skládá ze čtyř částí různého rozsahu       i významu.
     První část je koncipována jako teoretické vkročení do světa stfr. hrdinských eposů. Tato literárněteoretická kapitola obsahuje i charakteristiku výchozí odborné literatury         - francouzské i české. 
     Základem druhé části je torzo původního záměru shromáždit důkazy o stfr. vlivu         na českou literaturu od počátku po dnešek. Akcent je v této kapitole položen na objasnění počátků odrazu stfr. epiky v české literatuře a ve vytvoření první části jakéhosi chronologického rámce celé práce, který zahrnuje časové období od počátku 12. století do poloviny 18. století. Základem pro zkoumání vlivu stfr. hrdinské epiky se mi staly práce V. Karbusického (1995) a J. Lehára (1983) s řadou dílčích nejčastěji časopiseckých studií mnoha českých literárních historiků, které cituji v závěrečné bibliografické části. K období baroka jsem využila zejména studií V. Černého (1996) a Z. Tiché (1970).                        Na preromantické literární snahy reflektující nepřímo stfr. epiku jsem nahlížela především v souvislostech se světovou literaturou, k čemuž mi dopomáhaly výklady dějin jednotlivých národních literatur především italské od Francesca de Sanctis. 
     Třetí část jako důsledek specializace se stala jádrem celé práce. Pozornost je soustředěna na  Karolinskou epopeji Julia Zeyera, díla dodnes spojovaného se stfr. literaturou nejvíce. V této kapitole jsem nejčastěji pracovala s francouzskými prameny. Dlužno však přiznat, že jsem většinou používala novofrancouzské přepisy                         a starofrancouzské texty jsem upotřebila jen zřídka. Budiž mi omluvou cíl této kapitoly - sledování ideových nikoli filologických postupů Julia Zeyera v porovnání se stfr. předlohami. Jelikož je tato třetí část velmi úzce vymezená a vzhledem k ostatním částem autonomní a stěžejní, obsahuje vlastní úvod a závěr. 
     Poslední čtvrtá část uzavírá pomyslný rámec kontinuity dovedením tématu                do současnosti a popisem existující překladové a beletrizované české literatury týkající se stfr. eposů. K jejich charakterizaci jsem použila dobové ohlasy literární kritiky, jejichž pramen je citován, jakož i veškerá použitá literatura, v závěrečném soupisu.
     Přes veškerou návaznost a souvislosti všech čtyř částí je každá zdánlivě samostatná, s vlastním zdrojem odborné literatury a pramenů, a proto je závěrečný bibliografický seznam uspořádán pro jednotlivé kapitoly zvlášť. 

I.
STAROFRANCOUZSKÁ HRDINSKÁ EPIKA

“Co radí pýcha je vždy pochybené,
oslyšme blázny, moudrým sluchu přejme.” 
                                                            /Píseň o Rolandovi, překlad J. Pelán/

H
rdinská epika je prvním literárně-uměleckým výrazem  novodobých evropských národů. Je tedy kolébkou, prvním krokem slovesného umění         v národních jazycích. Připomeňme, že mezi nejstarší dochované západoevropské eposy patří skladby anglosaské (Beowulf)1/, islandské (Edda)2/, středohornoněmecké (Píseň o Nibelunzích)3/, karelofinské (Kalevala)4/ aj.
     Z geografického pohledu se národní hrdinská epika nejhojněji vyskytuje ve Francii, odkud se šíří její významný a trvalý vliv po celé Evropě. Příčiny silného vlivu francouzského hrdinského eposu lze osvětlit na základě různých hledisek, postupů          a metod, nikdy však není možné vystihnout důvody přesně a definitivně. Existuje tedy množství různých a často i protichůdných literárněhistorických teorií, které se vztahují      k francouzské hrdinské epice. 5/  
     Francouzský jazyk je dodnes poznamenán velkými nářečními rozdíly, které jsou výsledkem dlouhodobého působení různých vlivů. Hrdinská epika vesměs náleží           do nářeční oblasti jazyka öil nebo do oblasti pomezní, hraničící s jazykovým územím nářečí oc /viz mapka v obrazové příloze/.6/ Nejstarší známé starofrancouzské eposy pocházejí z 11. století. 12. století je jednoznačně označováno jako období pro stfr. hrdinskou epiku vrcholné, po němž přichází úpadek, který vrcholí na sklonku 14. století (přes  postupné přizpůsobování se dvorskému románu ) vymizením tohoto literárního žánru z francouzského literárního prostředí.7/ Dle dosavadních literárněhistorických výzkumů se pohybuje doba vzniku dochovaných zápisů těchto eposů v krátkém období jednoho sta let (1150 -1250). Časové období se ovšem mnohonásobně rozšiřuje            vymezíme-li ho od datování historického podkladu eposu po jeho působení na budoucí literaturu.
     Hrdinská rytířská epika byla skládána ve verších, původně desetislabičných                 s charakteristickou cézurou po čtvrté slabice.8/ Nejstarší skladby nebyly rýmované, ale pouze asonované. Asonance spojovala verše v uzavřené celky, strofy - tzv. laisses. Příznačné pro rytířskou epiku jsou tzv. laisses similaires (stejnorodé), které několikrát (zpravidla třikrát) opakují týž děj a tytéž promluvy v rámci jedné skladby. Délka jednotlivých laisses byla libovolná, pohybovala se od desítek veršů (např. Píseň               o Rolandovi) po tisíce (např. Huon de Bordeaux). Stejně výrazný rozdíl byl i v celkovém rozsahu díla. Zatímco nejkratší písně (např. Pélerinage de Charlemagne a Jérusalem et  a Constantinople či Charroi a Nimes) obsahují přibližně tisíc veršů, rozsáhlé eposy jako např. Renaud de Montauban či Garrin le Loharrain čítají okolo dvacet tisíc veršů.             V průběhu 13.století je asonance nahrazena umělecky výraznějším rýmem, jediný rým pak velmi často vyplňuje celou sloku. Postupně zaniká i desetislabičný verš, který je vystřídán alexandrínem poprvé se objevujícím v písni Pelerinage de Charlemagne            a Jérusalem (poč.12.stol.). Používám-li termín píseň vycházím z dobového označení “chanson de geste” (stfr. chancuns de la gesta), které naznačuje nejen námět, ale i orální základ tradování “písní o činech”.
     Hrdinskoepické středověké skladby nebyly určeny k četbě, ale k přednesu9/, a to polozpěvem (“zpěvavý recitativ”)10/ za doprovodu strunného nástroje - tzv. la vielle, la rote (keltský název) či húsli (stč.). Mezihra nástroje přispívala k tvorbě strof u původně nečleněné epiky. Přednášející byli profesionální zpěváci a herci v jedné osobě,                 v románských oblastech nazývaní ioculatores (lat. iocus - hra), jogleor (stfr.), jongleur (fr.), juglares (šp.). Česká podoba románského označení je žakéř, v Anglii se nejčastěji setkáme s označením scopové či skaldové, v Německu se singry a spielmany, v oblasti byzantské a ruské jsou nazýváni tito pěvci  skomoroši, v Řecku rapsódy, v jihoslovanské oblasti guslary apod. Pěvci znali repertoár  zpaměti, a tak dochází k prvním diferenciacím, neboť každý z pěvců může představit námět jiným způsobem.11/ Na to, jak složitým vývojem prošel epický styl pěvců, poukazuje ve své studii  Jean Rychner (1955)             na základě studia devíti hrdinských písní, většinou z cyklu Viléma Oranžského.
     Posluchači, přestože mohli být různého původu, bývali patrně negramotní,                 což dokládá prostředí tržišť, hospod a náměstí, kde byly skladby, jak se v nich samotných uvádí, původně předváděny. Povolání pěvců se však těšilo velké vážnosti. Často bývá hrdina eposu zároveň pěvcem. Pěvci působili i ve dvojicích nebo vytvářeli bratrstva,          v nichž společně skládali a rozvíjeli hrdinské zpěvy. Mnohdy má pěvec za úkol postavit se před vojsko a zpívat verše opěvující neohroženost předků. Právě tak tomu bylo                 v proslulém případě pěvce Taillefera, jenž dodával odvahu Normanům Viléma Dobyvatele v bitvě u Hastings r.1066 právě písní o Rolandovi, jak zaznamenává kronika Guillauma de Melmesburyho z počátku 12. století (De gestis regum anglorum)12/. Zpěv a próza vystupovaly v epickém přednesu střídavě, jedná se o tzv. typ “chante - fable” (tj. zpívané vyprávění). Oba způsoby jsou pak odděleny náležitým uvedením.13/  Pěvci tedy mohli být interprety i skladateli (trouveres), mohli působit vagantně i v panské službě u dvora (menestrels), zůstávali však až do 13. století anonymní. Od počátku 13. století zpracovávají heroické látky dvorští básníci např. Adenet le Roi či arraský básník Jean Bodel.14/ Ve 14. století stále více podléhá hrdinská epika romaneskním a burleskním tendencím a nakonec se zcela ztrácí v kurtoazní literatuře, která v této době dosahuje vrcholu.
     Ideál křesťanského rytíře, který hrdinská epika zobrazuje, umožnil zaznamenání          a uchování  těchto děl, neboť byla pod ochranou církve, někteří klerikové se dokonce stávali autory či spoluautory.15/ Z tohoto faktu pramení napětí mezi orálním základem,     za nímž stojí lidoví pěvci, a knižním zpracováním, které často poukazuje na účast učeného básníka. Uvedená skutečnost přispívá mezi jinými také k hromadění různých teorií o vzniku hrdinské epiky. Těchto teorií je velice mnoho a dodnes není tento problém uspokojivě vyřešen, takže původ hrdinské epiky je doposavad zastřen rouškou tajemství. 
     Zápisy hrdinských eposů byly objeveny většinou v období romantismu, který pak ovlivnil první literární teorie o jejich původu. Základem těchto výkladů je myšlenka            o přirozené poezii lidu, zbásňování národních dějin, kde v roli autora vystupuje zcela přirozeně národ. Tyto názory se objevují už u Giambattisty Vica (1725) při analýze homérských eposů jako projevu “rekovného” založení starých Řeků.  Prostřednictvím bratří Grimmů 16/ a J. G. Herdera přejímá myšlenky o hrdinském eposu jako spontánním projevu národního génia francouzský historik Claude Charles Fauriel (1772 - 1847), jeden ze členů uměleckého okruhu madam de Staël, který na tomto podkladě vymezil veškerou starou epiku, když hledal analogie mezi Rámájánou, perskou Šáhnáme, Iliadou                a francouzskými chansons de geste.17/
     Stejně romantická, ale již výrazně konkrétnější je teorie kantilén zakladatele romanistických studií Gastona Parise (1839 - 1903) 18/. Klíčovým pojmem jeho koncepce jsou lyricko-epické kantilény bezprostředně reagující na určitou skutečnou událost, zprvu převážně lyrickou formou (citový projev radosti z vítězství, smutku z prohry, žalu nad mrtvými atd.). Tato lyrická podoba postupně přibírá epické prvky, které se nakonec plně prosadí a určují celkový ráz. Starofrancouzské eposy mají podle této teorie historické jádro (odtud označení “gesta” jako historie po vzoru latinských kronik). Dochované texty pokládá Paris za umělé pozdní redakce a do svých teorií je takřka nezahrnuje. Hrdinské písně jsou pro něho stále ještě projevem germánského ducha v křesťanské a románské podobě neboli jsou duchem germánské a formou francouzské, narozdíl od kantilén, které považuje původem za německé. (Snaha doložit kantilény ve francouzštině vedla Eugena  Gardyho de Montglave k vytvoření falzifikátu - kantilény Chante d´Altabiscar.) Parisova teorie měla mezi vědci mimořádný ohlas. Pro teorii německých kantilén vystupuje např. Charles Hericault 19/. Už v Parisově době se však objevují první ojedinělé kritiky20/,            o mnoho později vystupuje proti teorii kantilén i Václav Černý21/, který jejich existenci sice nepopírá, ale to pouze v případě, že vznikly roztříštěním velké národní epopeje.  Italský romanista Pio Rajna22/ zase nesouhlasí s lyrickým charakterem původních útvarů. O tom, že Parisův výklad byl významný, svědčí i fakt, že ještě v polovině našeho století se našli jeho obhájci.23/ 
     Zcela samostatně stojí převratná mimogermánská teorie Parisova žáka Josepha Bédiera (1864 - 1938) 24/ , která komplexně odmítla celou teorii kantilén (žádná kantiléna není doložena ani přímo ani jako zmínka v jiném textu). Bédier považuje hrdinské eposy za skladby pozdní, vzniklé nedlouho před jejich psaným záznamem, tj. na přelomu        11. a 12. století. Jejich vznik se váže k místním legendám, které jsou spjaty se svatyněmi      a kláštery, jimiž procházely významné poutní cesty. V 11. století podle Bédiera ožívají legendy básnickým slovem. Důvod aktualizace těchto témat vysvětluje křižáckou výpravou, jejímuž nadšení hrdinské eposy přímo nahrávají, a také faktem, že v 11. století dochází k abnormálnímu nárůstu počtu poutníků na cestách vedoucích přes kultovní místa hrdinské epiky (viz ukázku v příloze). Bédierův podrobný a zanícený výklad si ihned získal příznivce a zcela vytlačil teorie předchozí, nicméně spousta otázek zůstala nedořešena. První závažné námitky hlásí historici Ferdinand Lot25/ a Robert Fawtier26/, podle nichž se staré epické legendy nezrodily v klášteře (mohly tam nalézt pouze “útočiště” nebo “vězení”, přitom v žádném dochovaném eposu se neobjevují zmínky        o poutích, ačkoli je proklamován úzký vztah s publikem). Navíc legendy vztahující se     ke kostelům mohly být v mnoha případech spíše ohlasem než příčinou epické písně. Antonio Viscardi preferuje naopak feudální dvory před kláštery. Ačkoli u zrodu Bédierova výkladu stála kritika teorie kantilén pro absenci dokladů, samotné závěry Bédiera naráží na nedostatek argumentů. Objevují se nové koncepce postavené opět na etnickém podkladu již ne germánském, ale latinském.27/
     Poslední významnou velkou hypotézu představil Ramón Menéndez Pidal28/. Jeho tzv. tradicionalistická teorie spočívá v kolektivní tvorbě, která tvoří soubor mnoha anonymních, ale individuálních kroků. Od historické události prochází prostá informace přes stovky upravovatelů až k hrdinskému eposu. Tento výklad se stal podkladem        pro vlastní drobnější teorie mnoha literárních vědců, např. R. Louise, R. Lejeune29/,                J. Rychnera30/ aj.
     Je jasné, že ani jedna ze zmiňovaných teorií nemůže být absolutní ve své přesnosti     a výstižnosti. Hrdinské eposy jsou zcela jistě výsledkem dlouhodobé literární činnosti, kterou je nutné sledovat celistvě, neboť se pohybujeme většinou jen na tenkém ledě hypotéz. Proto nelze odmítnout ani Bédierovu ani Pidalovu teorii, byť jsou naprosto neslučitelné. Kdybychom dovedli Bédiérovu teorii do extrému, pohybovali bychom se nakonec jen v 11. století a brali v úvahu jen dochované zápisy hrdinské epiky, Pidalův extrém by zase zcela vypustil konkrétní text a odrážel by po tři století stále týž obraz “sladké” Francie  8. století. Z tohoto důvodu se přikláním k novějším koncepcím kompromisnějšího rázu.31/
     Ze starofrancouzských chansons de geste je nám známo přibližně 80 skladeb. Dělí se nejčastěji do tří skupin, tzv. cyklů32/. Největšího ohlasu dosáhl cyklus královský (Le cycle de Charlemagne, Le cycle royale) obsahující nejznámější stfr. písně včetně Písně            o Rolandovi. Jelikož předmětem mé práce je právě studium ohlasů v české literatuře, věnuji  královskému cyklu a Písni o Rolandovi největší pozornost. Zbylé dva cykly (cyklus Viléma Oranžského a cyklus Dona Mohučského) sleduji spíše z hlediska překladů            a vysledované paralely pak vyplývají (s výjimkou J. Zeyera) víceméně náhodně. Podrobnější charakteristiku těchto tří cyklů s příklady konkrétních děl uvádím v příloze, vycházejíc z přehledu a soupisu středověké francouzské literatury J.C. Payna (1970)       a  R. Bossueta (1951),33/ jejichž českými protějšky jsou podrobné dějiny francouzské literatury J. Kopala (1949) a O.Šimka (1947). Stručnou informaci lze nalézt i v Šaldově slovníku (1986). 
     Ostatní česky psaná původní odborná literatura, která se zabývá francouzskou hrdinskou epikou je velice skrovná. V roce 1996 vyšel 1. díl přednášek V. Černého34/          o středověké literatuře, kde v kapitole nazvané Starofrancouzské chansony de geste je uvedena stručná charakteristika několika zachovaných děl, přičemž hned následující kapitola je věnována pouze Písni o Rolandovi (problému datace, autorství, jazyku)           s ukázkami stfr. textu s překlady J. Pelána. Editor O. Mališ doplnil bibliografii o nejnovější odbornou literaturu, a tak je bibliografická poznámka k dané látce nejnovějším česky psaným soupisem, bohužel však s chybnými údaji (např. rok vydání Kubínova překladu Písně o Rolandovi). Žel nelze než s editorem souhlasit, že jedinou hodnotnou českou studii o starofrancouzské epice napsal v poválečné době Jiří Pelán ke svému překladu Písně o Rolandovi (1987). Vedle ní vyšly na stránkách časopisu Romanistica Pragensia35/ speciální studie zaměřené pouze na jeden vybraný jev týkající se jediné zvolené skladby. Pro úplnost lze ještě jmenovat slovenský příspěvek Antona Vantucha                                v  československém sborníku Litteraria36/, který má být pokusem o důkaz existence starofrancouzské epiky v 9.století. Kromě informací o látce samé je tu však přehledně podán i výklad teorií obecně vysvětlujících vznik evropské literatury. Podrobně jsou popsány antické a keltské stopy ve stfr. epice. Hlavním předmětem rozboru jsou však zmínky o rolandovské látce v pramenech starších než je Oxfordský rukopis Písně            o Rolandovi37/. Mezi interpretovanými prameny zaujímá ústřední místo nepříliš známá anonymní kronika saského básníka (poety Saxo), kterou Vantuch na základě své analýzy klade před rok 890. Motivy stfr. písní, které se objevují v tomto pramenu, tvoří hlavní Vantuchův argument proti Bédierově teorii o klerickém původu, která je však v této době již tak značně podlomena. 
     Nadšenou, trochu kuriózní, leč výrazně původní je práce Václava Tilla z r.191238/, kterou se zapojil mezi četné badatele zkoumající otázku vzniku chansons de geste.         V roce 1911 vykonal prof. Tille cestu do Nízkých Pyrenejí a rozšířil tak řadu romanistů, kteří uskutečnili “vědeckou pouť” do Roncevaux (např.  Paris, Rajna, Webster, Vinson, Bladé, Dubarat, Colas, Deschamps aj.), aby srovnávali geografické reálie s literárními záznamy. Tille vychází  pouze z historických pramenů (narozdíl od Parise), které zmiňují bitvu u Roncevaux ( tj. místo přepadení Rolanda), mezi nejznámnější patří Einhardovy anály a životopis Karla Velikého (viz přílohu).  Na základě studia poutnických itinerářů       a dalších pramenů usuzuje Tille na návštěvnost památek připomínajících události Písně  o Rolandovi a od toho odvozuje rozšířenost a oblibu látky v určitém časovém období.  Takto bychom se však dostali již do oblasti vlivů stfr. hrdinské epiky nejen na literaturu, ale na umění vůbec. Tímto problémem se podrobně a s velkou erudicí  zabývá Rita Lejeune a Jacques Stiennon.39/
     České překlady velmi rozsáhlé zahraniční  odborné literatury téměř neexistují. Vzhledem k všeobecné znalosti francouzštiny na konci 19. a v 1. třetině 20.století lze pochopit, že základní díla z této doby zůstala nepřeložena. Více zarážející je však fakt, že současné speciální studie, leckdy velmi zajímavé, jsou dostupné zatím jen romanistům. Nemohu však mezi překlady neuvést vynikající knihu, i když obecnou, Ericha Auerbacha Mimesis40/, která překonává problémy s nacionálními hranicemi a představuje západoevropskou literaturu jako celek, když podává vývoj zobrazování skutečnosti         od Homéra po J. Joyce. Písni o Rolandovi jako jednomu z pilířů západoevropské literatury se autor věnuje v kapitole Jmenování Rolanda velitelem. Pod mnohaúhelným pohledem nachází Auerbach v eposu jak prvky křesťanské věrouky, tak doklady staré rodové soudržnosti. Píseň o Rolandovi pak srovnává s antickou l i raně středověkou literaturou (legendou o sv. Alexiovi). 
     Z rozsáhlé zahraniční literatury bych se chtěla věnovat stručnou zmínkou těm nejpodstatnějším titulům, které se nezabývají pouze teoriemi vzniku hrdinské epiky,         o nichž bylo už stručně pojednáno.  Mezi nejstarší patří práce Léona Gautiéra 41/. Zatímco ve čtyřdílných Francouzských epopejích aplikuje a rozpracovává Parisovu teorii kantilén, jeho kritické vydání Písně o Rolandovi přináší zajímavé informace. Kromě stfr. textu, jeho překladu do moderní francouzštiny opatřeného komentářem a slovníkem, podává Gautier podrobný výklad k celé karlovské epice. V první části jsou v souvislostech s životem Karla Velikého uvedeny a charakterizovány nejznámější chansony, tedy nikoli podle tradičního dělení do cyklů, ale podle vztahu ke Karlu Velikému.42/  Závěr této části představuje konfrontace s historickými prameny. Druhá část podrobně vypisuje a charakterizuje nejstarší literární památky, v nichž se vyskytuje Rolandova postava.43/ Třetí oddíl je věnován středověké rytířské výzbroji a jejímu místu v hrdinské epice.44/ Závěrečná část popisuje a komentuje dochované rukopisy Písně o Rolandovi.45/ Odbornou studii              o dochovaných rukopisech a jejich edicích, která vychází z podrobného textologického    a komparatistického studia, představují však až články J. Bédiera otištěné                         v renomovaném časopise Romania46/. Předstupněm těchto pojednání je už Bédierův komentář k jeho vydání Písně o Rolandovi z roku 1927. O nové poznatky rozšířil              a propracoval tuto problematiku v 50. letech profesor univerzity v Liege Maurice Debouille a profesor sorbonnské univerzity Pierre Le Gentil.47/ Dodnes se však objevují nové názory a pohledy (např. historicko - sociologická studie Roberta Laronta48/), které upozorňují       na nekonečnost možností v poznávání této literární oblasti.
     Nejnovější shrnující práce, které respektují starší prokazatelně správné závěry            a uvádějí  nové myšlenky, představují knihy Jeana Maurice49/ a Michela Gally50/. Významné speciální studie jsou průběžně uveřejňovány časopisecky, zejména                 v časopisech Romania51/, Revue d’ Histoire Litteraire de la France52/, Revue de Deux Mondes a Cahiers de civilisation médiévale.
     Cílem mé práce má být shrnutí vlivů a záznam ohlasů stfr. hrdinské epiky v české literatuře. Dříve než však bude tato otázka uvedena, považuji za vhodné stručně shrnout a uvést rozšíření stfr. hrdinských námětů v jiných evropských oblastech, aby byly patrné možné cesty k české literatuře, které nebyly vždy přímočaré. 
     První zpracování, které se u nás objevilo, bylo pravděpodobně německé.                    Ve 2. polovině 12. století přebásnil Píseň o Rolandovi dle Oxfordského rukopisu tzv. kněz Konrád (Ruolandeslied). Toto zpracování pak použil a upravil okolo roku 1230 jakýsi Stricker v cyklu Karl der Grosse. Píseň o Vilémovi pak přebásnil Wolfram von Eschenbach (Willehalm), v Čechách dobře známý. Cyklické zpracování celého života Karla Velikého je zpracováno jako svod různých skladeb pod názvem Karlmeineta (vyd. r.1858). Ještě v 16. století čerpají některé populární povídky z karlovské epiky (Loher und Maller, Die Vier Haimonskinder, Fierebras aj.).
     Norský král Hakon II. (1217 - 1263)  využil francouzských látek pro šíření křesťanství  a nechal zpracovat desetidílnou Ságu o Karlu Velikém ( Karlamagnussaga ), obsahující nejméně 10 písní, z nichž některé jsou dnes nedochované. Tato v jistém smyslu angažovaná literatura byla přeložena do švédštiny. Švédská verze se pak stala východiskem pro dánskou kroniku Keyser Karl Magnus, která byla ještě na počátku našeho století vydávaná jako oblíbená lidová četba. 
     V  pofranštěné Anglii vzniká nejstarší zachovaný rukopis, tzv. Oxfordský, Písně           o Rolandovi a mezi anglickými prvotisky nacházíme Lyf of Charles the Great.53/ 
     O rozšířenosti a postavení hrdinské epiky ve středověké Francii samotné svědčí např. zmínky v literatuře zcela jiného žánru, ve fabliaux. V Roman de Renart je znalost hrdinské epiky znakem vzdělanosti, rozhledu a zároveň prvkem zesměšnění.54/ 
     Nejrychleji se francouzská hrdinská epika rozšiřovala samozřejmě v románském světě.55/ Španělské los cantares de gesta vznikaly sice samostatně (podle V. Černého jsou realističtější než francouzské chanson de geste, neboť vznikají dříve po historické události, kterou popisují56/), ale od 11. století jsou poznamenány francouzským vlivem, který přinášeli franští poutníci směřující do Compostelly a francouzští rytíři, kteří se účastnili reconquisty (1063, 1087). Znalost francouzské hrdinské epiky a zvláště Písně      o  Rolandovi se plně  projevila v jejich španělském protějšku z 12.století Písni o Cidovi.   V 15. století se španělské cantares rozpadají na kratší, epizodické romance.57/ 
     Ještě více než v samotné Francii našla francouzská hrdinská epika odezvu v Itálii. Italští pěvci přednášeli své cantastorie o francouzských hrdinech nejprve starofrancouzsky s prvky italských nářečí zejména lombardského a benátského. Základní látka je v Itálii rozvíjena k nepoznání. Zatímco např. o Rolandovi nevypráví dochovaná francouzská literatura víc než o jeho poslední bitvě a smrti, italský Orlando popř. španělský Don Roldán nám představuje celý zbytek Rolandova života - narození, rodokmen, dětství, mládí a dobrodružství před bitvou u Roncevaux. Stejným způsobem jsou rozvětvené i náměty z cyklů Viléma Oranžského a Dona Mohučského. A tak se        ve 2. polovině 14. století objevuje v Itálii řada prozaických děl anonymních autorů prezentujících francouzskou hrdinskou epiku (Viaggio di Carlomagno in Espagna, Rotta di Roncesvalles, Aspremonte, Narbonesi, Storie di Rinaldo aj.). V roce 1491 vydal pak Andrea da Barberino soubor karlovské epiky ve spisovné italštině pod názvem Reali di Francia. Souboje mezi karlovskými paladiny a Maury se v Itálii staly součástí folklóru do té míry, že v jižní Itálii se tyto látky udržely v oblibě až do minulého století jako neapolské kramářské balady a dodnes tvoří hlavní repertoár sicilského loutkového divadla.58/
     Narozdíl od francouzské literatury, která se od konce 15. století definitivně odvrací     od své hrdinské epiky a zapomíná na ni až do 18. století, se v Itálii stfr. témata stávají módou a oživují v renesančních eposech59/, odkud ovlivňují takřka celou evropskou literaturu. Jsou to zejména eposy Morgante, Orlando inamorato a především Orlando Furioso. První ze jmenovaných je dílem L. Pulciho (1432 - 1484), který jako první zveršoval známá dobrodružství s karikaturním záměrem. Titulním hrdinou není Karlův statečný paladin, nýbrž jeho plebejský zbrojnoš obr Morgante, ke kterému je ještě přikomponována postava jeho přítele Margutta, v němž jsou plebejské rysy ještě znásobeny a vyhroceny.  Epos vyšel roku 1485 a do češtiny zatím nebyl přeložen. Téměř současně na jiném italském dvoře, ve Ferraře, píše hrabě ze Scandia Matteo Maria Boiardo rytířskou epopej s názvem Orlando inamorato (Zamilovaný Roland). Dílo psané italštinou hraničící s dialektem zůstalo nedokončeno, ovšem základní Rolandova přeměna od hrdiny nepřístupného milostným pokušením k zamilovanému rytíři byla uskutečněna. Epos byl v 16. století převeden do toskánštiny a v této podobě byl znám    až do 19. století, ve kterém byl znovu objeven autentický text. Hlavním důvodem, proč zůstávalo dílo stranou zájmu, však bylo jeho zastínění proslulým eposem Ludovica Ariosta Zuřivý Roland (Orlando furioso). Ariosto navazuje přímo na starší skladbu Boiardovu a nepřímo na celou, široce rozvětvenou rolandovskou literaturu v Itálii. Dílo, které začal psát v r. 1505 a ukončil po 10 letech soustavné práce, vyšlo roku 1516.60/ Základním tématem je v tomto případě přeměna nešťastně zamilovaného Rolanda          v zuřícího pomatence. Ariosto si s osudy svých hrdinů volně hraje a jejich fiktivnost nijak nezastírá, spíše naopak zdůrazňuje. Rytířský svět se nakonec objevuje před čtenářem jako neskutečný zmatek, což je potvrzeno a zdůrazněno pointou, kterou vnáší epizoda   na měsíci. Ariosto našel ihned následovníky, kteří v jeho duchu opětovně obměňovali karlovská témata61/. Ariostův motiv  ohrožení osudu křesťanů kvůli milostnému omámení nejpřednějšího reka se objevuje i v Tassově osvobozeném Jeruzalémě, když se Rinaldo (fr. Renaud) zamiluje do čarodějky Armidy. Je velmi těžké vymezit Ariostův postoj             k rytířství, neboť i když vidí činy hrdinů často velmi ironicky, nikdy se nesnaží rytířské ctnosti znevažovat. V souvislosti se Zuřivým Rolandem bylo poprvé v 60. letech            17. století užito literární označení “romantický”62/, aniž by se mohlo tušit, že právě              v romantismu bude znovu vzkříšena francouzská hrdinská epika v původním hrdinském   i ariostovsky přeformovaném smyslu, jak v románském světě včetně Francie (zde zejména v Legendě věků V. Huga), tak i v germánské 63/ a slovanské oblasti, o jejíž české složce bude pojednáno v následujících dvou kapitolách.

II.
OD LITERATURY STŘEDOVĚKÉ PO OBNOVENÉ OBRAZY JULIA ZEYERA
“Své ruce k nebi vztáhl odevzdaně 
k bohu se modlil, nepromluvil ale.”
                                                    / Píseň o Rolandovi, překlad J. Pelán/

     P
ři zkoumání vlivů francouzské hrdinské epiky v naší středověké literatuře je třeba mít stále na mysli obecně středověký přístup            k pramenům a jednotlivým látkám. Krom toho migrace nejrůznějších látek je podporována potulnými pěvci. Tvůrčí přístup ve zpracování předlohy viděl středověký autor v aktualizaci tématu i formy. K oblíbeným postupům patřilo krácení textu na místech, která autor nového zpracování považoval pro své publikum za méně závažná, a naopak rozšiřování textu o další pasáže tam, kde zpracovatel ze svého hlediska v předloze cokoli postrádal. Vznikají tak složité řetězce transferů a paralel, které často nelze beze zbytku přesně identifikovat a rozpoznat sled vlivů, které jsou často několikanásobné (typickým příkladem je látka o Tristanovi a Izoldě64/). 
     Z poznatků literární historie je jasné, že dříve než v 10. století nemohlo u nás dojít     ke zformování nějakého zpěvu pod vlivem karlovských látek. Jelikož však tyto epické skladby tradují především děj, dějovou strukturu a vnější formu, nelze v této oblasti předkládat přesná data. První přímý odkaz na karlovskou epiku nalézáme (zatím) až        v Kronice tak řečeného Dalimila, což však nevyvrací její možný dalece ranější vliv. Komparace zabývající se Kosmovou kronikou65/poukazují především na působení kulturně nejbližších předloh a látek německých (zejména Kroniku Reginona z Prümu). Spíše sporadicky, pro dokreslení se poukazuje na tematickou či formální podobnost       se stfr. hrdinskou epikou. Na základě studia těchto komparatistických prací jsem se následovně pokusila stručně shrnout nečetné znaky upomínající na stfr.epiku v Kosmově kronice, přesněji v její 1. části, době předkřesťanské. Nejvíce styčných bodů s karlovskou epikou podává V. Karbusický (1995). Nejzávažnější paralelou, která se vyskytuje roztroušeně na několika místech jeho práce, je Lucká válka a Píseň o Rolandovi. Domnívám se, že společné strukturní a motivické prvky jsou velmi zajímavé a  nebude snad příliš na závadu je uvést.
     Je tu zejména motiv hrdiny (Tyr - Roland), který zastupuje panovníka v boji a který je postavením druhý po králi (Secundus post ducem). Příznačné je předávání                       a odevzdávání výzbroje hrdinovi ( Rolandův meč Durendal je darem Karla Velikého, Tyr vyjíždí na pole ve zbroji knížete). Také motiv tušení smrti se objevuje shodně u obou reků. Podobným způsobem je líčena hrdinova statečnost, neohroženost, touha vrhat se první do boje. Tyr bojuje stejně jako Roland za nepřítomného knížete a v bitvě nakonec hyne. Podobné rysy vykazuje i tematická struktura. Nejprve uvedení a popsání nepřátelských táborů (Lučané - Saracéni), následuje motivace spravedlivého boje (Čechů - Franků). Zatímco však boj družiníka za krále s jeho mečem je akcentovanou a nejvíce popisovanou částí Písně o Rolandovi, u Kosmy, zřejmě pro neaktuálnost, je samotná bitva vylíčena jediným veršem : “Neví se, od koho, který, neb jakou zahynul ranou.”          ( “Icertum est, quis a quo, vel quali vulnere quisque ceciderit.”). Nahromaděná zájmena - od koho, který, jak - považuje pak Karbusický za známku rozvleklosti předlohy. Následující posloupnost motivů svou shodností překvapuje ještě více. Pád hrdiny, uspořádání poměrů v dobyté zemi, a zejména křesťanské smilování se krále                nad bezmocným pozůstalým. Bramimonda, vdova po saracénském králi Marsilovi, přijíždí s Karlem Velikým do Cách nikoli jako zajatec, nýbrž jako host. V Cáchách je pak pokřtěna a dobrovolně vstupuje do kláštera, aby očistila hříchy svého chotě. Kníže Neklan se podobně slitovává nad sirotkem po Vlastislavovi a nechává mu stavět hrad Drahúš. Obě tyto postavy představují nevinné oběti a nabývají světeckých rysů. Neklan se chová smírně jako “dobrý křesťan” - “ut catholicus bonus”. Tyto výrazně křesťanské prvky jsou součástí epické struktury Písně o Rolandovi a jiných karlovských eposů, a tak se              s největší pravděpodobností nejedná pouze o náhodnou formulaci Kosmovu. Navíc, jak zdůrazňuje Karbusický (1995), neměl Kosmas důvod pokřesťanšťovat látku, od jejíž pohanských motivů se distancoval. Epilog obou srovnávaných skladeb tvoří soud         nad zrádcem v radě starších. Ganelon v Písni o Rolandovi je odsouzen k trestu smrti a je roztrhán koňmi za svou nevěru. Stejně tak za zradu a  “ohavný čin” proti svému pánu, sirotku po Vlastislavovi, vynáší Neklan s kmety ortel smrti. Obě rozhodutí jsou projednávána v hlavních sídlech panovníků (v Cáchách - v pražském paláci / “in Pragensi palatio”/). Ke shodným strukturním prvkům lze řadit i řeč obou hrdinů a jejich protivníků   ke svým vojákům před bitvou ( Roland, Marsil - Tyr, Vlastislav). Shody, které Karbusický uvádí v metaforice (např. zlá znamení před bitvou) jsou však  všeobecně platné            pro většinu středověkých skladeb. Proti jeho přesvědčení o Kosmou vymyšlené postavě zbabělce Neklana pak vystupuje hned několik literárních historiků66/. Podle Karbusického zbabělec Neklan odporuje látce, není v ní logický ani potřebný, naopak epický “dux” vystupuje jako rozhodný a suverénně jednající kníže (nevěrného služebníka trestá           s touže mocí jakou má Karel Veliký v Písni o Rolandovi a stejně razantně vydává Tyrovi rozkazy před bojem). Je pravda, že starší karlovská epika nedávala Karlovi rysy zbabělce. Vývoj postupoval přes Karlovu hyperbolizaci k takové vznešenosti, že už se neslušelo, aby panovník bojoval. Teprve později se počaly objevovat rysy burlesknosti     a komické prvky. Výjimkou je skladba Pélerinage Charlemagne a Jérusalem z 12. století, která vykazuje parodické prvky a která se tak stává jedním z argumentů proti tvrzení Karbusického. Z dalších paralel se stfr. epikou uvádí Karbusický motiv Tyrovy mohyly, shodný s pomníkem Isembarda v eposu Gormont a Isembard. 
     Přemyslovský obraz moudrého oráče se vyskytuje v již zmiňované skladbě Pélerinage Charlemagne a Jérusalem (Karel nachází byzantského císaře Huga sedícího na zlatém pluhu) a v oslavné básni o Karlu Velikém (Mainet), kde je Karel nazýván moudrým oráčem (“prudens agricola”).67/ Dlužno však podotknout, že tento symbol se nachází zhusta i v jiných literaturách.68/ 
     Paralel lze najít nepochybně daleko více. Vzhledem k internacionální povaze námětů je však velmi těžké stanovit hranice mezi tím, kdy je možné předpokládat přímé působení, kdy zprostředkované a kdy pouze náhodné, a přitom neupadnout v pouhé spekulace.
     Fakt, že rolandovská látka byla známá ve středověkých Čechách, dokazuje až Kronika tak řečeného Dalimila. Zde je Roland měřítkem síly, s jakou tne Dalimilův hrdina mečem.
52. kap.  O  MÍŠENSKEJ  VOJNĚ 
                “Neb také mohla síla k meči přistúpiti
                 ač by řeč i mohla pravdú býti,
                 jakž se čte též o Rulantovi,
                 když se stala škoda od pohanóv královi.”
                                                               /Staročeská kronika tak řečeného Dalimila, I, 1988/         

     J. Lehár (1983) se domnívá, že stručnost těchto poznámek je důkazem toho,              že publikum Dalimilovy kroniky muselo tuto látku dobře znát. Tu se však hned nabízí otázka odkud a v jaké formě, zda se jednalo o literární “import” nebo to byla díla (česká, latinská, německá) oněch “mnohých” domácích autorů, kterým Dalimil v prologu vytýká, že píší      o cizích “historických pověstech” místo o látkách českých.  Jiří Pelán (1987) soudí, že Dalimil znal rolandovskou látku z německého zpracování kněze Konráda.69/ Pelánovo tvrzení je pravděpodobné nejen vzhledem ke geografické blízkosti, ale také tomu, že tato předloha byla prokazatelně použita i v jiných zpracováních, což dokazuje její všeobecnou rozšířenost. V každém případě lze existenci karlovských námětů             v českém literárním prostředí na konci 13. století předpokládat. Co se týče jejich formy, vede absence dokladů k pouhým domněnkám. Nevíme ani, zda v době vzniku kroniky měla tato zpracování podobu hrdinské epiky nebo již formu dvorského románu.
     V Dalimilově kronice nalézáme opět několik analogií se stfr. epickým cyklem. Dívčí válka, kterou Kosmas zaznamenává pouze stručnou zmínkou, autor Dalimilovy kroniky rozvádí v obsáhlá líčení, se zálibou v šarvátkách, popisech jezdecké zbroje, vkládání dílčích epizod, podobně jako v pozdějších karlovských eposech rozvětvujících základní dějovou linii. Na rozdíl od tohoto velmi obecného přirovnání uvádí J. Lehár (1983) podobnost epizody o Přemyslu Otakaru I.70/, který je chudobou donucen živit se jako nádeník v Řezně, s jedním z hrdinů cyklu odbojníků Doony Mohučského Renauda de Montabaun ze stejnojmenného eposu. Renaud ovšem žije v chudobě dobrovolně, aby došel spásy. Oba náměty se rozvíjí v prostředí chudáků, námezdních dělníků, což je        v hrdinských skladbách velmi neobvyklé. Pozoruhodné je také objevení stejných motivů   v souvislosti s epizodou střetnutí zájmů Václava a Radslava71/. Na tuto obdobu upozornil již M. Haškovec (1927), jeho zmínka zůstala však nerozvinuta. O potyčce mezi zličským knížetem a Václavem se Kosmova kronika nezmiňuje, neznají ji ani staroslověnské legendy o sv. Václavu ani Gumpoldova legenda. Kromě Dalimila ji však zachycuje naopak Kristián a legenda Oriente iam sole. Společným motivem se stfr. epikou je zde souboj, souboj Václava a Radslava. Na první pohled ničím neobvyklý zápas vykazuje     při hlubším zkoumání zajímavé shody. Běží totiž o souboj dvou knížat, souboj dle předem stanovených pravidel, souboj právní, založený na řádné úmluvě, zastupující střet dvou společenství. Úspěch v boji je chápán jako důkaz spravedlnosti, úmysl či rozhodnutí boží. Souboj jakožto literární prvek, kdy dva přední bojovníci (zpravidla nejurozenější) zastupují vojsko, aby rozhodli s pomocí víry, nazval Leon Gautier (1887) “locus communis” ve stfr. epice a své tvrzení doložil mnoha příklady ( např. Roland a Fierrabras, Anseis a Brehier, Ogier a Caraheu aj.). Haškovec dává v souvislost boj Radslava a Václava s písní            Le Couronnement de Louis z cyklu Viléma Oranžského. Přední hrdina Vilém Oranžský přijíždí do Říma, na který útočí Saracéni v čele s králem - obrem Corsoltem, nepřítelem křesťanství. Papež, který má nepatrné vojsko, s radostí přijímá Vilémovu nabídku, aby byla válka rozhodnuta soubojem mezi Vilémem a Corsoltem.72/  Vilém, provázen pomocí boží, vítězí a nepřátelé prchají. Stejnou úlohu má i Václav v boji s Radslavem. Na první pohled se toto přirovnání může zdát poněkud uměle vykonstruované, vždyť podobné literární souboje lze nalézt v literatuře ještě mnohem starší zejména antické (např. Ajax    a Hektor). Tyto souboje však nikdy nejsou pokládány za boží soud, byť pomoc některého boha není mnohdy vzdálena. V české pověsti protikřesťanské centrum představuje Kouřim jako sídlo zličského knížete, je výrazem protikřesťanské odbojnosti, jak se projevila v křížových výpravách a takto našla ohlas ve stfr. epice. Je nepravděpodobné, aby u nás byl tento motiv ohlasem skutečnosti, neboť doposud neexistují důkazy            po branném, vojenském šíření křesťanství v našich zemích. Lze tedy předpokládat, že byl přejat z literatury západoevropské, s největší pravděpodobností starofrancouzské.
      Středověká rytířská literatura prodělala některé změny, na nichž se současná literární    medievalistika v základních pohledech shoduje. Rytířská epika zaměřená na statečnost, činy bojovníků a oslavu vazalské služby se postupně změnila v epiku dvorskou, v jejímž středu stál rytíř jako milenec, který prožívá dobrodružství a vede boj ve službách milované ženy, přičemž jsou stanovena striktní pravidla rozvíjení milostného vztahu.73/ Celý tento vývoj se plně uskutečnil a rozvinul ve francouzské literatuře ve třech pomyslných etapách. První představují chansons de geste, tedy celá hrdinská epika        v čele se statečným Rolandem. Druhým stupněm je tzv. occitánská kurtoazní lyrika, jejíž hrdinou je trubadurský jemný  a oddaný milenec. Třetí fází je pak vznik dvorského románu, v němž se spojuje hrdinská statečnost Rolandova s kurtoazní láskou. Tento vývoj nemá v české literatuře přímou obdobu, neboť se začíná rozvíjet se zpožděním,     a proto se nemohou všechny stupně plně rozvinout. Přesto však je zjevný rozdíl mezi Dalimilovou kronikou s motivy hrdinské epiky a veršovanými romány z doby Karla IV. vesměs upravenými dle německých předloh, v nichž se statečnost pojí s láskou. Rytířský ideál zobrazovaný rytířskou literaturou měl svůj reálný základ ve středověkém rytířství představovaném zejména rytířskými řády.74/ U nás narozdíl od řádů duchovních, mezi nimiž je i onen jediný původní český řád Křižovníků s červenou hvězdou, žádný světský rytířský řád nevznikl.75/ Tato skutečnost se jistě podepsala i na omezené české rytířské tvorbě. Postupně do 16. století, zejména v souvislosti s rozšířením střelných zbraní          a vznikem námezdních armád, význam rytířství upadá, což samozřejmě zanechává stopy i v literatuře. Důsledkem je postupný přechod rytířské epiky od vysokého stylu k nízkému přidáváním burleskních prvků a s tímto související změna publika, jak už bylo předesláno v první části. V českém prostředí se tyto tendence objevují v daleko menším rozsahu.   Už však povaha přemyslovské látky z konce 11.století ukazuje na přechod k burlesknímu typu hrdinské epiky, jejímiž nositeli jsou módnější potulní pěvci než nositelé tradiční hrdinské epiky. Publikum těchto zpěváků se mění směrem od vysoké šlechty k drobnější stejně jako hrdina. Mění se tedy látka a ze starší hrdinské epiky se traduje hlavně dějová struktura a forma. Na takový doklad vlivu zde sledované stfr.epiky upozorňuje opět         V. Karbusický (1995) při rozboru Písně o Štemberkovi91/, epické básně ze 14. století.           Na základě metrické analýzy vyvozuje podobnost s již zmiňovanou stfr. písní  o Ogieru Dánském.
     Potulní pěvci se u nás pohybují v prostředí drobné šlechty ještě v době husitských válek. Je to tedy zemanský stav, který udržuje tradici společensky pokleslého rytířství      a který uchovává zbytky morálky staré hrdinské epiky. K tomuto prostředí patří i Píseň    o bitvě před Ústím76/, která strukturně zachovává tradiční rysy hrdinské epiky a to především detailním líčením bitvy a hrdinských činů jednotlivých pánů (9 strof) vyznívající jako oslava panské části bojovníků. 77/
     Stejně jako nejsou doloženy v české literatuře původní hrdinské eposy a lze se dohadovat pouze jejich náznaků a stop, neexistují ani jejich pozdější velké směšnohrdinské protějšky. Jedním z pokusů vytvořit u nás heroikomickou skladbu           s podobnými rysy jako mají rytířské epopeje Morgante L. Pulciho a Zamilovaný Roland  M. Boiarda, zdají se být tzv. Klementinské zlomky z 2. poloviny 15. století78/. Přestože je to dílo torzovité, stačí k rozpoznání “neheroických” vlastností. Rytíř je sice statečný, ale velmi zamilovaný a příliš ukvapený, což přispívá k celkovému satirickorytířskému ladění. Na druhou stranu je třeba uvést dílo, které se v přibližně stejné době nepřímo hlásí          k tradicím rytířství, byť ve zcela “nerytířském” žánru  - cestopis Václava Šaška z Bířkova Deník o jízdě a putování pana Lva z Rožmitálu a z Blatné z Čech až na konec světa79/. Více než autorova obliba  rytířství je však pro tuto práci důležitá jeho zmínka      o Rolandovi, po Dalimilově kronice tedy druhý přímý odkaz v české literatuře                  na rolandovskou látku. Ovšem zatímco autor v Dalimilově kronice nejen zná Rolandův příběh, ale dokonce počítá s jeho obecnou znalostí u svého publika, Šašek z Bířkova, ačkoli měl povědomost o určitých hrdinech rytířských skladeb ( např. Dětřichu Berúnském), karlovskou epiku zjevně nezná. Od čtvrté do šesté kapitoly líčí putování poselstva po staré poutnické cestě ke sv. Jakubovi do Compostelly, na jihu Francie        ve městě Blaye pak popisuje prohlídku Rolandova hrobu takto :
“V Blaye jsme si prohlédli hroby svaté Apolonie, svatého biskupa Romana a Rolanda. Tento Roland byl syn krále Šalomouna a byl na jeho rozkaz zabit. Chovají tam také jeho meč, dlouhý jedenáct a půl mé pídě, který náležel svatému Olivernovi, Rolandovu druhovi. Mají tam také hrob svaté Belandy, která byla dcera krále Šalomouna a sestra Rolanda. Vynikala postavou tak vysokou, že nikde nebyla viděna žena tak veliká.”     
                                                                Překlad B. Mathesius, Praha 1973, hlava IV., s.70.
J. Pelán (1987) vysvětluje zprávu jako neporozumění průvodci. Svatý Olivern představuje moudrého Oliviera, Belanda krásnou Aldu (belle Aude), Rolandovu snoubenku                 a Olivierovu sestru. Ovšem v případě biblického krále Šalomouna, který nejprve značí zrádce Ganelona tj. toho, který nechal Rolanda zabít, zřejmě půjde o posun celých souvislostí, obzvláště uvádí-li se, že Alda byla jeho dcerou společně s informací, že byla sestrou Rolanda. Snad by pak mohl Šalomoun představovat pověstnou Olivierovu moudrost (“Rollant est proz e Olivier est sage”80/) a zároveň i příbuzenský vztah k Aldě by byl lépe vysvětlitelný. Vzpomínka na Rolanda je dodnes v Blaye tradována a udržována   v klášteře sv. Romana, kde byl kdysi uctíván jeho hrob, podobně jako na daších místech, jejichž hlavní výčet je uveden v příloze. Hledání zpráv v dalších rukopisech popisujících tyto kraje skončilo bezvýsledně. Už o necelé dvě století později se Ambrož Poděbradský ve své Cestě do Španělska81/ při návštěvě památných míst nezmiňuje o Rolandovi ani jiném karlovském hrdinovi, ačkoli jako církevní představitel, opat františkánského kláštera ve Skalici, věnuje památkám, zejména křesťanským, hodně prostoru. V Čechách podnes tvoří ojedinělou památku tzv. Rolandova kašna na náměstí Jiřího z Poděbrad v Chebu   se sochou Rolanda z roku 1591, symbolizující městská práva. 
     Vraťme se však k tradičním žánrům uchovávajícím rytířské látky, které do 16. století přežívají a jsou konzervovány především potulnými pěvci. V průběhu 16. století, kdy se šlechta postupně orientuje na umělou hudbu, se působnost potulného pěvce přesouvá    a z bývalého přednašeče hrdinských činů rytířství se pomalu stává potulující “kramářský” zpěvák, který pro své publikum upravuje repertoár, v němž hrdinská epika doznívá        ve formální podobě. Není náhodné, že kramářská literatura žije v symbióze                       s heroikomickým eposem a že zásluhou obou těchto literárních oblastí dochází na konci 16. století ke zintenzivnění posměšně zkřiveného pohledu, který deformuje vznešený svět heroů a rytířů. 16. - 18. století je klasickým obdobím heroikomického eposu82/, který je dle V. Černého83/ jedním ze základních projevů tzv. literárního antibaroka v baroku vyjadřující “nechuť k prázdné gestikulaci hrdinské epiky”. Zároveň však dodává, že české literární baroko nevytvořilo žádnou větší směšněhrdinskou epopej.84/ V ostatní náročnější barokní literatuře jsou klasické hrdinské látky výjimečné, někdy se v posunutém významu objevují rytířské motivy v duchovní milostné lyrice, především mariánské85/. Přestože česká barokní světská próza a produkce “kramářských” zpěváků je nesrovnatelně nižší úrovně, velice často čerpá ze středověké rytířsko - dobrodružné tradice, a tak na této úrovni přežívají i látky karlovské epiky až do doby národního obrození, kdy je ve zvýšené míře vydávána v oběh tzv. zábavná literatura a s ní znovuobjevené hrdinské příběhy.     V podobě zábavného příběhu se tak objevuje např. Historie o čtyřech synech Haimonových, která má svůj původ v eposu Renaud z Mountabanu z cyklu Doona Mohučského. Dnes nejznámější vydavatel knížek lidového čtení V. R. Kramerius připravil k vydání Romantickou bibliotéku86/(podnes v rukopise), která obsahuje rytířské příběhy hlásící se ke stfr. hrdinské epice. 
     V osvícenském období našeho národního obrození dochází nejen k rozvoji folklórní literatury, ale i eposů, literárních útvarů v klasicismu nejvíce ceněných. Jako by teprve nyní zapůsobila v našem prostředí četba směšnohrdinských eposů, zejména Lud. Ariosta. Roku 1805 vychází Hněvkovského Děvín, báseň směšnohrdinská v dvanácti zpěvích87/ dokumentující funkci komického eposu v 1. fázi národního obrození. Toto dílo v sobě zahrnuje jak osvícenské pohrdání legendami a pověstmi, tak preromantickou touhu po oslavě národní minulosti. Hrdinský tón byl  spíše pozadím, podmíněn tradicí (hrdinové a hrdinky přebírají znaky středověkých rytířů), směšný tón vyznívá                   ze vzájemného potýkání mezi muži a ženami.88/ Hněvkovský vychází z L. Ariosta,          ke kterému se i otevřeně hlásí jako své oblíbené četbě (četl ho v italském originále).89/ Svými vnějšími rysy se tato česká směšnohrdinská epopej chce skutečně Ariostovi přiblížit, což je znát především na jejím strofickém uspořádání do osmiveršových slok. Další ctitel L. Ariosta, poněkud méně schopný než Hněvkovský, Vojtěch Nejedlý se pokusil vytvořit český historický epos v Přemyslu Otokaru v Prusích 90/. 
     Romantická snaha po oslavě národní minulosti vrcholící u nás Rukopisy se projevuje    i zvýšeným zájmem o hrdinské eposy vůbec. Spíše však než eposy starofrancouzské jsou akcentovány látky slovanské (v souvislosti s vydáním RK hlavně srbské91/)                a v protikladu k nim látky germánské. A ačkoli např. v nejvýznamnějším francouzském literárním časopise 19. století “Revue des Deux Mondes” zůstává ukázka z německého překladu RK převedeného do francouzštiny92/ jedinou zprávou o českém básnictví         do konce 19. století,93/ česká literatura této doby klasifikuje na prvním místě francouzskou hrdinskou epiku jako látku neslovanskou. Odproštění od této handicapující nálepky vede v poslední třetině 19. století k znovuoživění zájmu o stfr. látky u novoromantiků, zejména u Julia Zeyera, kterému především je věnována následující kapitola.                       

III.
OUVERTURE A JULIUS ZEYER
     Novoromantismus v poslední třetině 19. století oživil zájem o středověk, hrdinské eposy cizích literatur splňovaly požadavky na historičnost a exotiku námětů. Novoromantické zpracování těchto látek je charakteristické smyslem pro detail, všednost, porozumění k poníženým a odstrčeným, jemností citového vnímání, spirituálností, symbolistními a impresionistickými tendencemi. Literární kosmopolitismus části představitelů české literatury navíc vytvářel i vhodné podmínky pro vznik často prvních překladů národních eposů rozličného původu.
     V tomto ovzduší se mnoho literátů nechalo inspirovat stfr. hrdinskou epikou. Přímé        i nepřímé stopy nacházíme především u J. Zeyera a J. Vrchlického, avšak např. pouze porovnání přístupu k těmto látkám, jejich kvantitativní zastoupení a způsob zpracování obou autorů by stačilo k samostatné studii. Ačkoli stfr. skladby byly Vrchlickému “pouze” inspirací k vlastní tvorbě (Nové zlomky epopeje - např. Smrt Oliviera), sluší se připomenout jeho překlady národních eposů Španělska a Portugalska94/.
     Podněty vyšlé ze stfr. hrdinské epiky lze nalézt ve větší či menší míře, přímo či jen vzdáleně u mnoha dalších autorů této doby mezi nimi výrazněji kupř. u Hanuše Jelínka, Svatopluka Machara či Jiřího Karáska.
     Cílem tohoto krátkého prologu však není ani vyčerpávající charakteristika literárního ovzduší sklonku minulého století ani soupis a analýza děl se stfr. motivací z tohoto prostředí vzešlá, ale snaha po zachování alespoň náznaku kontinuity vývoje odrazu stfr. epiky v české literatuře a hrubý nárys prostředí, ve kterém vznikala Zeyerova Karolinská epopeja, jako doklad, že jakkoli stál Zeyer svým životem a tvorbou proti své době, zůstává i se svým dílem stále jejím synem.
     Přestože upomínky na stfr. literaturu lze nalézt hned v několika Zeyerových spisech (např. Sestra Paskalina, Kronika o sv. Brandanu, Zvěst lásky z Provence, Román            o věrném přátelství Amise a Amila), rozhodla jsem se věnovat hlavní pozornost Karolinské epopeji, která dodnes zůstává jediným českým zdrojem pro poznání některých stfr. eposů. Na následujících stranách se ovšem nezabývám problémem původnosti, mírou parafráze a pouhého přepisu (po Zeyerově smrti velmi aktuální téma95/) ani filologickým rozborem96/, mou snahou je identifikovat a co nejpřesněji vymezit jednotlivé stfr. skladby v Karolinské epopeji upravené a na základě podrobnějšího porovnání nalézt ideové rozdíly a základní principy Zeyerova novoromantického zpracování. Zvolený postup, podobný archeologickému odkrývání dvou různých časových vrstev, se neobešel bez převážně popisného stylu podání. K usnadnění orientace jsem využila vlastní jména, která Zeyer důsladně počešťoval (zřídka je nahrazuje svým vlastním názvem).                 V pasážích týkajících se Karolinské epopeje využívám tedy Zeyerových počeštěných jmen a tím tyto pasáže odlišuji od částí vážících se ke stfr. předlohám, přičemž francouzskou verzi uvádím vždy v závorce po prvém užití Zeyerova názvu.
     Podkladem a výchozí informací se mi stala studie J. Máchala  otištěná v Listech filologických X, kde jsou jmenovitě uvedeny a popsány Zeyerovy stfr. prameny. Konkrétní edice těchto pramenů se snažil nalézt na základě filologické analýzy J. Š. Kvapil (rkp. 1928), k jehož výsledkům přihlížím zejména zařazením 3. a 4. svazku Gautiérových Epopejí mezi prameny. Další filologický rozbor vypracoval M. Haškovec v ČMF XXI. Kromě této literatury mi k utváření “instinktu” pro Zeyerovy úpravy pomáhaly četné biografické studie a prameny, včetně korespondence. Přínosnými se ukázaly být               i polemiky k otázce parafráze.
“ Ale co hledám v tomto století, které nemiluji a pro které nemám smysl.” (J. Zeyer)
 
KAROLINSKÁ EPOPEJA JULIA ZEYERA

“Kolik v něm dříme dobroty a ctností,
Bůh dal mu zářit velkou vznešeností.”
P
                                                     /Píseň o Rolandovi, překlad J. Pelán/
íseň o Rolandovi
     Píseň  o Rolandovi psal Zeyer v roce 1887 a ještě téhož roku otiskl její  část ve Světozoru a následujícího roku pak celou v Květech.97/  Přestože nebyl v Zeyerově knihovně nalezen originál98/, je nanejvýš pravděpodobné, že Zeyer vycházel z Oxfordského rukopisu, který byl do roku 1887 již sedmkrát vydán (1.vyd. - r.1837) a navíc existovala celá řada novofrancouzských přepisů. Z předmluvy (Karolinská epopeja,I, 1905, s.5) poznáváme, že Zeyerův zájem o stfr. epiku nebyl pouze literární a umělecký, ale i odborný - Zeyer podléhá Parisově teorii kantilén99/.
     Starofrancouzský epos je rozdělen do tří částí (Zrada Ganelonova, Rolandova smrt, Pomsta Rolanda). Zeyer toto rozčlenění zachovává , ale jeho tři díly se skládají vždy ještě z několika kapitol. Respektována je i metrická forma. Zeyerovy verše jsou složené blankversem, nerýmovaným desetislabičným veršem vzestupného spádu, který odpovídá typickému rozměru francouzské hrdinské epiky a jehož nejstarším dokladem je právě Chanson de Roland.100/  
     První díl líčí příběh k momentu vytvoření zadního voje a odchodu franských vojsk      ze Španělska. Zeyer zkracuje všude tam, kde je to možné, tj. vynechává většinu doplňujících nezávažných informací, které patří pravděpodobně spolu se “souboji a boji”  k oněm pasážím, jež “znudily by čtenáře širšího okruhu”101/. Zeyer je výrazně stručnější při popisování příprav, odchodu i příchodu Marsilova poselstva, vypouští názvy, nevyjmenovává dary apod. (např. verše originálu 28 - 33 a 61- 69 jsou v obou případech u Zeyera vyjádřeny pouze dvěma verši). Výrazněji je však předloha rozšířena o náladové prvky. Při popisu odpočívajících Karlových rytířů připojuje Zeyer celé líčení Karlova dvora a celkově podtrhuje božské poslání Karla Velikého. Dvanáct pairů, kteří jsou Karlovi nejblíže, použije Zeyer jako symbol dvanácti apoštolů pro dokreslení smírné pohody.
“Však nejblíž trůnu byli pairové,
jich bylo dvanáct, číslo posvátné :
ti kolem Karla vždy se kupili,
jak kolem Krista, Pána našeho,
vždy dvanáct apoštolů zářilo.
Bůh, ráje král, a všeho stvořitel,
bůh, který růži v máji kvésti dá,
je kolem Karla vyrůstati dal
pro věčnou slávu sladké Francie.” 
                              Karolinská epopeja, II, s.11. 
Zatímco předloha jednotlivé pairy vyjmenovává, Zeyer jmenuje a zároveň charakterizuje tři nejdůležitější a pro tuto skladbu klíčové hrdiny - Rolanda, Oliviera, Turpina. Při popisu arcibiskupa Turpina čerpá Zeyer ze Chanson d´Aspremont (1855), kde se mj. vypráví, kterak byla Turpinovi udělena boží milost a dřevo z kříže se v bitvě proměnilo v oslňující slunce, před nímž pohané prchali.

“ ...že bůh jej jednou velkým zázrakem
byl odměnil za jeho nadšení,
neb v jeho rukou, když jel před vojskem,
se jednou tříska z kříže pravého
ve slunce proměnila zářivé,
jež oslnilo tlupy pohanské
a k vítězství pomohlo křesťanům.”
                                       Karolinská epopeja, II, s.11.
Závěrem této pasáže pak Zeyer vkomponovává vlastní obraz Rolanda a Oliviera hrajících šachy. Následuje rozhodující porada, při jejímž líčení Zeyer opět vynechává méně důležité informace (názvy oblastí, které Karel ve Španělsku dobyl, jména poslů, které nechal Marsil zavraždit apod.). Samotnou volbu posla, jenž má jít do Zaragozy, Zeyer více dramatizuje (např. rozšiřuje počet dobrovolníků, kteří jsou Karlovi zvlášť drazí). Narozdíl od předlohy Zeyerův čtenář může tušit Ganelonovu zradu, neboť Zeyerův Ganelon dává více znát svou touhu po pomstě (v. 376 - 378). Zatímco v předloze se Ganelon jako zcela záporný hrdina, i když stále s vystupováním rytíře, rychle a bez zaváhání rozhodne ke zradě (v.630 - 645), v Zeyerově zpracování je věnována velká pozornost vnitřnímu boji a psychologickým aspektům rozhodování se. Přestože Zeyerův Ganelon nakonec jedná stejně jako v originále, zdá se být méně záporným a více lidským, je to jeden z mnoha prvků odporujících v Zeyerově zpracování duchu stfr. hrdinských zpěvů, jejichž hrdinové jsou chápáni jako nositelé “gest” s vyhraněnými          a neměnnými rysy. V poslední kapitole první části, v den Ganelonova návratu, přidává Zeyer motiv probouzejícího se jitra s ranní mší. Vynechán je ovšem Karlův varovný sen, v němž Ganelon láme kopí. Tato snová vize je zredukována na jakési vnitřní zlé tušení, které Karel cítí při pohledu na vracejícího se Ganelona. V úplném závěru prvního dílu dochází ještě jednou k výraznému zkrácení při popisu zadního voje a situace                 na španělské straně. Vynecháno je vylíčení nálady v Marsilově vojsku a zcela je vypuštěno ustanovení dvanácti saracenských bojovníků proti Karlovým pairům. 140 veršů původního textu zde zkrátil Zeyer na třicet.
     Celý druhý díl popisující osudy zadního voje Zeyer opět redukuje. Vypouští detailní líčení sporu mezi Rolandem a Olivierem. Rovněž znění Turpinova požehnání vojsku        a Rolandova proslovu před bitvou k bojovníkům nejsou tak rozsáhlá. Hrůzy bitvy zmiňuje Zeyer velmi obecně a narozdíl od předlohy, která líčí první střetnutí s Marsilovým vojskem takřka po jednotlivých soubojích, tuto pasáž vyjadřuje stejně stručně jako postupné řídnutí franského vojska - neudává jména, nepopisuje zápas po zápase a konkrétní příčiny záhuby každého z Karlových bohatýrů či jejich hrdinské činy. 153 veršů převedl tak Zeyer pouhými 33 verši. Přestože proti předloze uvádí velmi málo jmen, dvě z nich mění (Marsilova synovce Aelrotha přejmenovává na Valdabruna a Olivierova přemožitele chalifa na emira Margise). Důvody těchto změn ani jejich původ se mi nepodařilo zjistit.
     Zeyer se nesnaží zdůraznit Ganelonovu zápornou úlohu jako v předloze, a tak vypouští scénu, kde Ganelon úspěšně odrazuje Karla, zaslechnuvšího Rolandovo troubení, od úmyslu obrátit vojsko (Karel se rozhodne až po třetím zatroubení). Zeyerův Karel ihned reaguje a bez prodlení nechává Ganelona uvěznit. V závěrečném klání mezi Saracény a zadním vojem Franků pak zbývá pouze Roland a Turpin (v originále ještě Gautier z Ulmu), ale navíc je tato epizoda obohacena dojemnou scénou, v níž se Roland loučí se svým koněm Vaillantifem. Zeyerovi rovněž neunikne příležitost obohatit svou skladbu zachycením grandioznosti chvíle osamělého Rolanda na bojišti.
“ Po těchto slovech Roland povstal zas
a hleděl kolem. Ticho hluboké
dol jímalo a slunce klonilo 
se za hory, a vítr dolem táh´
jak boží dech a tvář mu ovíval, 
a tichý hlas ve hloubi duše děl...”

                                 Karolinská epopeja II, s.62.
Také popis pohana, který chce umírajícímu Rolandovi ukrást meč Durendal, je u Zeyera obšírnější, stejně jako Rolandovy předsmrtné vzpomínky na vlast, krále, a dokonce           i snoubenku Aldu, což je další z prvků vymykajících se středověké hrdinské epice, která působení a zásahy ženského světa neznala. V celé Zeyerově tvorbě však zaujímají ženské postavy přední místo, a není proto divu, že ho mají i v Karolinské epopeji navzdory jejím předlohám. Důkazem par excellence je Pohádka o Karlu Velikém, ale        i třetí část Písně o Rolandu.
     Třetí část Zeyer upravoval nejvíce. Nejenže zde opět zkracuje, ale především zlyričťuje celou stavbu eposu vkomponováním většího počtu vlastních motivů. Vynechán je opět Karlův sen, ale zejména pomoc emíra Baliganta králi Marsilovi, tj. celá závěrečná bitva - 930 veršů obsahujících jména předních bojovníků, Karlovu modlitbu, jednání Marsila s posly Baliganta, přípravy Saracénů včetně popisu Baliganta a třiceti národů při saracénské straně, proslovy obou panovníků ke svým vojskům, řazení pluků, průběh bitvy a jednotlivé zápasy gradující v souboj Karla s Baligantem. Prostor, který Zeyer takto získal, věnoval královně Bramimondě, Marsilově manželce. V jeho zpracování Karel pronásleduje Marsila až do Zaragozy, kde zatím čekající královna Bramimonda velmi mystickým způsobem, skrze sen, přijímá křesťanství a seznává, že žila v bludu. Ve snu se jí kromě jiného zjeví celá hrůznost naplánované zrady, přičemž v originále o ní ví ještě před jejím uskutečněním, a dokonce z vděčnosti daruje Ganelonově ženě drahocenné náhrdelníky.  Zeyerova Bramimonda svého chotě miluje, ale uznává jeho vinu a vyprosí mu u Karla milost. Marsil však záhy podléhá zranění a umírá v Bramimondině náručí. Karel se vrací zpět do Cách a Bramimonda s ním, nikoli však jako zajatkyně (originál), ale jako španělská královna - křesťanka. Teprve při zpáteční cestě je nalezeno Rolandovo tělo (v předloze ještě před jeho pomstěním) a následuje pohřeb padlých bojovníků. Soucit s nevinnými oběťmi zrady podtrhuje Zeyer přidáním zázraku andělského zpěvu a rázem rozkvetlých stromů s paprsky u každé mohyly. V souladu se středověkou poutnickou tradicí se v originále objevují geografické názvy s ní související - např. St. Severin jako místo uložení Rolandova olifantu, Blaye jako místo uložení ostatků Rolanda, Oliviera        a Turpina (viz středověký poutnických itinerář v příloze). V Zeyerově zpracování jsou však všichni tři královi paladini převezeni do Cách a uloženi v kapli, k níž se váže pověst zachycená Karlamagnussagou102/. Tuto pověst Zeyer využil ve své úpravě a vložil ji       do skladby (Karolinská epopeja,II, s.80 - 81, v. 2078 - 2097). Po uložení mrtvých těl následuje tklivá scéna setkání Karla s Aldou, která nahrává Zeyerovu tíhnutí k tragickému patosu a která mu umožňuje zabalit pasáž do množství veršů plných něhy a bolesti. Stejně jako u Galeny z Pohádky o Karlu Velikém i u Aldy použije Zeyer pro vyjádření její bolesti novozákonní motiv bolestné Matky boží (“hrozné tušení tu proklálo jí duši jako meč”). Aldina tragedie je tak vylíčena 80 verši z původních 25. V líčení psychických trýzní pak Zeyer pokračuje svým pojetím Ganelona, který pociťuje vinu a tíhu svědomí, což jsou prvky neslučitelné s “písněmi o činech”. Pomstu na třiceti příbuzných pak Zeyer zcela vynechává (zřejmě proto, že narušuje jeho novozákonní pojetí) a vytváří samostatný, vlastní závěr, v němž vystupuje Bramimonda v roli “zachránkyně”, když připomene Karlovi jeho místo a zodpovědnost, kterou má, a přinutí jej znovu začít vykonávat císařské povinnosti. Zároveň si vyžádá, aby mohla činit pokání za hříchy svého muže jako stráž u hrobky Aldy a Rolanda. Opět se zde nabízí srovnání s podobnými osudy jiných Zeyerových ženských hrdinek (z Karolinské epopeje např.Ganelona, Blanciflora, Berta), které se neváhají obětovat pro záchranu mužů, na které mají “očistný” vliv. 
     Jméno Turoldovo, historické poznámky nebo prameny, které jsou v originále uvedeny a které se později staly předmětem mnoha odborných diskuzí a polemik, Zeyer neuvádí. 
P
ohádka  o  Karlu  Velikém
     Pohádku o Karlu Velikém jako 1. část Karolinské epopeje tvořil Zeyer roku 1889 za svého pobytu ve Francii, jak sám píše v dedikaci svému polskému příteli Bronislawu Grabowskému103/ a jak se dovídáme z jeho korespondence104/. Skladba vyšla, stejně jako Píseň o Rolandovi, nejprve časopisecky v Květech r.1890.
     Narozdíl od Písně o Rolandovi, obsahující zpracování jediné látky, je Pohádka o Karlu Velikém svodem několika eposů vzájemně se prostupujících. Zcela zřetelně lze rozpoznat tři starofrancouzské skladby - Basine, Mainet a Berthe aux granz piés (o nich viz přehled v příloze), které se staly páteří Zeyerova vyprávění. Celkové kompaktnosti      a celistvosti kompozice dosahuje především retrospektivním postupem a propracovanými spojovacími články mezi jednotlivými “velkými tématy”. V těchto přechodech se nejvíce uplatňuje jeho fantazie a obraznost, často pak vkládá a rozvíjí motivy ze stfr. hrdinské epiky, které ho zaujaly, ale jež se váží k jiné látce. V tomto případě mu stfr. skladby poskytují často jen jméno a základní děj, popř. jeho část. O svém pracovním a tvůrčím procesu sám stručně informuje ve své předmluvě : “Úkol můj byl nesnadný. Nemluvím ani o ohromnosti materialu tak různého, jejž bylo nutno skomponovati v celek, o přetvořování, doplňování, o utvoření některých postav ab ovo. Ale poukazuji na motivování,                na psychická hnutí u jednotlivých osob, na líčení způsobu cítění těch postav z epu ...” (Karolínská epopeja,I, 1905, s.21).
     Příběh o Basinovi tvoří rámec,do něhož jsou pak retrospektivně vloženy další skladby. Ze stfr. hrdinského eposu ze 13. století Zeyer ponechal pouze jádro, které obalil jednak svými oblíbenými verši líčícími přírodní scenérie, nálady, pocity, popisujícími interiéry, klenoty, roucha atd. a jednak vložením dalších stfr. skladeb, resp. jejich částí. Jádrem je výzva anděla k císaři Karlovi, aby šel v noci do lesa loupit a smyl tak svůj hřích, kterým je ve stfr. předloze nespravedlivé potrestání Basina, který ačkoli králi pomohl po návratu     ze Španělska na trůn, se musel stát psancem a lupičem. Karel se s ním setká onu noc v lese a po společné loupeži poznává jeho nevinu a přes křivdu, jež se mu stala,                  i vazalskou věrnost. V Zeyerově zpracování je však Karel trestán za prohřešení na své sestře Blanciflóře a její lásce k prostému zchudlému rytíři z Bretaně - Bazinovi z Hingantu, když ji donutil ke sňatku s Egmondem, pánem z Porýní. Postava Blanciflóry je zřejmě jedna z těch, které Zeyer vytvořil, jak praví v předmluvě - ab ovo. Inspirací mu byl pravděpodobně příběh chudého bretoňského rytíře Milona Auglante a císařovy sestry Berty, rodičů Rolanda, z franko-italské skladby 13. století Berta et Milone.
     Při setkání s Bazinem cítí Karel hluboké výčitky, které se Zeyerovi stanou můstkem pro vylíčení dalšího příběhu, Karlova velkého hříchu z mládí, na nějž se rozpomíná           v souvislosti s připomenutím Blanciflóřiny oběti. Tento příběh nenalezneme mezi stfr. chansony de geste a na první pohled se zdá být pouze produktem Zeyerovým, přesto má několik styčných bodů s královským epickým cyklem. Ve třetím dílem Gautierových Epopejí (ze kterých, jak již bylo uvedeno, Zeyer nejvíce čerpal) jsou totiž uvedeny karlovské látky, které se dochovaly pouze v norské Kalamagnussaze mj. o Karlově velkém hříchu  - obcování se svou sestrou Bertou a následné zapření zpovědníkovi, který pak dostává dopis od archanděla Gabriela, kde se Karlovi nakazuje provdat Bertu           za Milona a postarat se o dítě, které se má narodit - tj. Roland, který se tak stává de facto synem Karlovým, což byl zřejmě autorův cíl.105/ Zeyer zmiňuje Karlovo zapírání i dopis (s.37), jež však neobsahuje úkol, nýbrž zjevuje zpovědníkovi Karlův hřích, ten je však úplně jiný. Zeyerovo cítění a styl by ztěžka připustily, aby byla postava Karla coby vzoru křesťanského panovníka poskvrněna něčím tak přízemně zločinným jako je incest. Místo toho se Karel proviní stykem s bytostí bez duše, s fejou (tj. snem) Urgelou. Navíc Karel zhřeší nikoli ze své vlastní vůle, ale pod vlivem čar, čímž ho Zeyer fakticky ospravedlňuje. Do svého příběhu vplétá totiž pověst, snad keltského původu106/, o zvonu spravedlnosti, kterou použil už dříve v Románu o věrném přátelství Amise a Amila. Pověst, o které se zmiňuje i Joseph Bédier107/, vypráví o užovce, která našla u Karla spravedlnost, poté co zazvonila na zvon spravedlnosti, když jí žába zasedla vejce. Z vděčnosti dala královi kouzelný prsten - kdo ho nosil, toho král nevýslovně miloval. Ve snaze udržet si Karlovu lásku jen pro sebe vložila si umírající císařovna prsten do úst, a tak byl Karel po její smrti odsouzen ke zbožňování mrtvoly, než ho zachránil vhozením prstenu do vřídla jeden       z jeho služebníků. U Zeyera to není užovka, nýbrž “strašlivá zmije velmi inteligentní”, nikoli žába, ale “děsná ropucha”, která není odsouzena k okamžitému zabití jako              v Bédierově podání, leč k zasypání do staré studně (snad ohlas Erbenova Vševěda). Neznaje účinků prstenu daruje ho Zeyerův Karel feje, kterou potkává v lese. Při líčení její nepřirozené, nelidské krásy s duší květiny nemůže být Zeyer více svůj. Karel, jakoby zbaven zdravého rozumu, žádá feju ihned o ruku, ta mu však připomíná jeho závazky vůči Galeně, a tak může Zeyer Karlovými ústy vysvětlujícími Urgele vztah s Galenou převyprávět celé dvě stfr. skladby. První z nich, Berthe aux granz piés (Berta s velkýma nohama), byla poprvé vydaná Paulinem Parisem (otec Gastona Parise) v roce 1832. Báseň má 3 482 veršů, Zeyerovo zpracování čítá zhruba desetinu (tlumočí pouze základní dějovou linii - vynechává poselství do Uher, Bertinu cestu do Francie, spletitost intrik, motiv s dýkou, Bertino dlouhé putování, setkání s loupežníky a poustevníkem, postavu mistra Simona aj.). Přestože si Zeyer tuto skladbu přetváří dle svého (místo zrádné služebné - kojná, Bertin azyl v idylickém prostředí mlýna, důrazná líčení Bertina nitra apod.) zásadním způsobem ji nemění vyjma závěru, který tvoří zcela nezávisle       na pramenech, v nichž se Berta při setkání s Pipinem nechává ihned poznat. Výrazným prvkem prozrazujícím Zeyera jako člověka 19. století je i nepotrestání nepravé Berty jako matky dvou Pipinových synů (narozdíl od nemilosrdné středověké předlohy).
     Druhá skladba, Mainet, plynule navazuje na vyprávění o Bertě. Tuto báseň, jejíž nejstarší verze z 12. století byla nalezena teprve r. 1874 a uveřejněna Gastonem Parisem   v Romanii r. 1875, převyprávěl Zeyer téměř beze změn. Výraznou přeměnou oproti předloze je pouze postava Galeny (Galienne). Ta si na Karlovi žádá za svou pomoc pouze křest a možnost “dlít v zemi křesťanské” - tj. Francii, a ačkoliv budoucího císaře tajně vroucně miluje, nežádá si slib sňatku jako ve stfr. originále, ale Karel ji o ruku požádá sám. 
     Po převyprávění těchto skladeb pokračuje Zeyer Karlovým vzpomínaním na “velký hřích”, a může tak dokončit svůj příběh s fejou. Feja Urgela se mu postupně stává symbolem ženy bez hlubšího ducha, ubíjející schopnosti muže zajetím jeho smyslů a její sobecká láska vrcholí, když se snaží stejným způsobem jako ve zmiňované pověsti, tj. vložením prstenu do úst, vlastnit Karlovu lásku i po smrti. Protikladem je Galena, žena vnitřně bohatá, pokorná, schopná oběti, žádající na muži především přátelství. Je rovněž jediná, která dokáže Karla zachránit, když zničí prsten, který by ji přinesl lásku toho, kterého tolik miluje. Galeně se typově podobá i Blanciflóra, která kvůli bratrovu hříchu podnikne nebezpečnou a namáhavou pouť ke hrobu světce a jejíž láska k Bazinovi je stejně čistá a bez výhrad jako láska Galeny ke Karlovi.
     Karel pociťující velikou lítost nad svým jednáním vyzve nic netušícího Bazina            na společný lup (stejně jako v předloze), navrhuje vyloupit Egmondův palác (v originále Karel navrhuje vyloupit nejprve svůj vlastní poklad, což Basin z vazalské věrnosti odmítá přijmout a sám doporučuje jistého “špatného” muže, který je na úkor krále velmi bohatý). Stejně jako v předloze se dovídají při loupeži o chystané zradě krále, u Zeyera navíc        o Blanciflóřině nešťastném manželství. Rozuzlení a potrestání viníků je podobné. Zeyerova Pohádka o Karlu Velikém, vlastně několik pohádek - o Karlu zloději, o jeho narození a mládí, o lásce k Urgele, končí poté pohádkově - svatbou Blanciflóry a Bazina.
 P
íseň  o  korunování  krále  Lovise
     O okolnostech vzniku poslední části Karolinské epopeje nalezneme opět zmínky v Zeyerově korespondenci108/. Píseň byla poprvé otištěna v Květech roku 1893.
     Tvůrčím postupem je tato část velmi podobná Pohádce o Karlu Velikém. Opět je tu použito retrospektivní metody ve formě Karlových vzpomínek, které vytváří kaleidoskop šesti chansons de geste, z nichž titulní a rámcová je skladba Le couronement de Louis (Korunování Ludvíka). Předním rekem tohoto eposu je Giljom Fierabras (Guillaume Fierebras), o jehož životě a skutcích nás Zeyer informuje vložením tří skladeb (Aimeri de Narbonne, Enfaces de Guillaume a Prise d´Orange) z cyklu Viléma Oranžského.
     Už po 57. verši hlavního děje přechází Zeyer při Karlově myšlence na Giljomova otce Emeriho (Aimeri) k stfr. skladbě Aimeri de Narbonne. Velmi stručně, obsahově shodně    s předlohou seznamuje Zeyer čtenáře s Emeriho činy (s. 97-101) jako prologem                k následujícímu zpracování eposu Enfaces de Guillaume (s. 131-207). Začátek Zeyerova podání se shoduje s originálem až k momentu Giljomova boje s Akylantem (Aguilant), který je výrazně zkrácen. Značný rozdíl je cítit při způsobu vylíčení krásy Orabel (Orable). Místo uchvácení Giljomových smyslů vložil Zeyer do jeho mysli zasněnou rajskou vidinu   a Orabel jako krásný sen (s.109). Vzápětí po boji s Akylantem se Giljom dovídá                o napadení Narbonnu Saracény, a proto nedojede do Paříže ke dvoru jako v předloze. Podobně jako v originále je však na zpáteční cestě přepaden saracénským králem Klarielem (Clariel), není ovšem zajat (v originále je uvězněn, ale nevadí mu to, jelikož je  nablízku Orabel, dokonce ho mrzí, když ho bratři osvobodí), neboť ho Orabel stačí před chystaným přepadením varovat. Zeyer pak lyricky prokresluje scénu, v níž se Orabel přiznává ke své lásce, a je proto bratrem Klarielem zavřena do věže, s tím, že bude brzy provdána za Tybolda (Thibault) - v originále se tak stane ihned. V Zeyerově podání je také navíc dojemná scéna, s křesťanskou symbolikou charakteristickou pro Zeyera. Tybalt dobývající opuštěné město Narbonne unese nejmladšího Giljomova bratra Gibelína, který nemohl ještě jít pro svůj chlapecký věk s bratry ke dvoru. Když se ho Tybalt chystá ukřižovat  před zraky bezmocné matky, připojuje Zeyer srdcervoucí verše vyjadřující mateřské zoufalství a bezmocnost (s.116). 
    Po Giljomově příchodu, zachránění Gibelína, vítězství nad Tyboldem a závěrečném shledáním s matkou pokračuje Zeyer (s.117-128) dalším eposem o Giljomovi - Prise d´Orange (Dobytí Orange). Této skladbě ponechal autor pouze základní dějovou kostru  a převyprávěl cele dle svého. V originále se Guillaume dostává do saracénské pevnosti jako posel krále Thibaulda, je však poznán saracénským vojákem Salatréem, chycen              a odsouzen k upálení. Zachrání ho Orable, když předá vzkaz Guillaumovu bratru Bertrandovi, jež ihned přispěchá na pomoc, osvobodí Guillauma a dobude Orange. Orable je pak dána ke křesťanské převýchově. Zeyerovo zpracování je značně zlyričtěné a s četnými pohádkovými prvky. Giljom přichází do Orange jako pomocník Gilberta, který se vydává za hvězdáře, umožní Giljomovi setkání s Orabel, která je stále zavřená          ve věži. Po jejím dlouhém copu se k ní Giljom dostane a přemluví ji k útěku. Pak teprve dobude Orange, nikoli však s bratrovou pomocí, ale sám. Navíc Orabel díky svému křesťanskému sluhovi již křesťankou je.
     Připomenuté bohatýrské skutky Giljomovy a jeho počínání Zeyerovu Karlovi ostře kontrastují s jeho synem, slabým Lovisem, který mu připomíná jeho matku a hřích, jehož se na ní dopustil. Při pohledu na zjemnělého rachitického Lovise se mu odvíjí                   v myšlenkách znovu celý příběh, díky němuž je čtenář seznámen s dalšími dvěma eposy - Macaire a Entrée en Espagne.
     Macaire (13.stol.) je mladší stfr. obměna franko-italského eposu ze 12. stol. o královně Sibile, který se dochoval pouze v několika zlomcích. Zeyer změnil tuto skladbu velmi výrazně (Karolínská epopeja,II, s. 131-207). Hned zpočátku vložil jakýsi svůj vlastní prolog, který neobsahuje žádná ze chansons de geste a který je čistě výtvorem Zeyerovým. Jedná se o vylíčení Karlova seznámení se Sibylou a jejího příchodu            ke královskému dvoru. Při setkání s jejím otcem pak Zeyer, inspirován eposem Entrée en Espagne, vypráví ústy Karlovými, jak kdysi uražený Roland odešel na východ. Ideově a filologicky109/ je epizoda shodná s předlohou a nic nebrání v tom, abychom ji označili     za překlad.
      Zeyer tedy při zpracovávání skladby Macaire na jedné straně vkládá vlastní prolog, ale na druhé zcela vypouští závěr předlohy (putování vyhnané královny k rodičům          do Cařihradu za doprovodu věrného Varochera, narození Louise, tažení byzantského císaře, /otce Blanchefleure/, proti Karlovi, smír, návrat královny se synem do Cách).         S původní skladbou se Zeyer shoduje jen v samém jádře, tj. způsobem, jakým je královna vypuzena, její trest, omilostnění a záchrana cti díky věrnému psu. Přičemž          i v této části je mnoho obměn, nových postav, motivů a digresí. Zeyer ponechává jméno Sibyla (Sibile) dle původní starší verze (v pozdější Macaire se císařovna jmenuje Blanchefleure), pes , který ve stfr. předloze jméno nemá, je u Zeyera nazýván ryze česky Javor. Jednou z pasáží prozrazující Zeyerovo cítění je i předsava přátelství, které zde naplňuje Alberik a Martel.
     Teprve po těchto vzpomínkových exkurzích, které zahrnují pět chansons de geste, pokračuje, již v přítomném čase, hlavní děj stfr. eposu Le couronement de Louis. Zeyerovo podání je od této chvíle velmi podobné předloze. Liší se pouze přidáním některých méně podstatných motivů, např. Giljomův sen, prodloužením některých popisných částí (postava zrádce Ernalta z Orleánu - Hernaut d´Orleans - a zejména několikastránkové vylíčení nálady a výzdoby při korunovaci). Duchu středověkého eposu zřetelně odporuje děkovná modlitba za nového krále necizince, která působí jako reflexe člověka 19. století, Čecha pak zvlášť. Úplný závěr Zeyer notně redukuje. Po záchraně koruny pro Lovise Karel hned umírá, zatímco v předloze žije ještě pět let a v době jeho skonu bojuje Giljom v Itálii.
R
omán o čtyřech synech Ajmonových
     Jak prozrazuje dedikace Zdeňce Braunerové, tvořil Zeyer v myšlenkách tuto skladbu už ve Francii. Napsána byla však až ve Vodňanech. Roku 1890 píše Zeyer Svatopluku Čechovi, že báseň bude brzy hotova.110/ Nakonec však Zeyer poslal Čechovi dokončení až 1.8. 1892 (zřejmě kvůli práci na dokončení cyklu Z letopisů lásky) a téhož roku vyšla skladba v Květech.
     Základem je velmi oblíbený a často překládaný stfr. epos Renaud de Mountauban. Částečně (prvních 4255 veršů) byl tento stfr. epos vydán v roce 1861111/ a zároveň existovalo prozaické zpracování112/. Oba tyto tisky vlastnil Zeyer ve své knihovně113/. Kromě toho existovalo v Zeyerově době už i vydání úplné114/.
     Zeyer upravil epos opět dle svého literárního cítění a vložil celkem šest značně obšírných epizodických příběhů čerpaných z jiných stfr. eposů, a tak je Román o čtyřech synech Ajmonových nejrozsáhlejší skladbou celé Karolinské epopeje. Hranice mezi titulním a vedlejším dějem jsou více znatelné než u Pohádky o Karlu Velikém a Písni       o korunování krále Lovise, jejich vkompomování nedosahuje takové celistvosti                 a kompaktnosti. I z tohoto důvodu jsem analýzu této části Karolinské epopeje rozdělila   na rozbor Zeyerova zpracování výchozího eposu Renauda de Mountauban a eposů vkomponovaných.
     Epos o Renaudovi má dvě části, z nichž první je jakýmsi prologem ke skutkům Renaudovým - druhé části. Tento úvod rozehraje rozpor mezi věrností vlastnímu rodu      a věrností králi. Hlavní hrdina Bueves d´Aigremont, Renaudův strýc, odmítne složit králi svůj hold. Tuto úvodní část mění Zeyer jen nepatrně. Karlovu reakci mírní, aby nebyla cítit uražená pýcha jako v předloze. Zeyerův Karel zůstává dokonalým rytířem a obhájcem křesťanství, a proto se nevychloubá, kam až sahá jeho říše, a připomíná jen to, co společně dobyli a Bóva (Bueves) kritizuje pouze za to, že ničí jednotu křesťanské říše. Zatímco v originále Karel na radu moudrého Naimona (u Zeyera Néma) vysílá dvakrát varovná poselství (poprvé s Enguerandem d´Espolice, podruhé se svým synem Lohierem), která končí smrtí obou poslů. V Zeyerově zpracování je vypraveno pouze jedno poselství, k němuž se Lotár (Lohier) nabízí sám od sebe. Lotár je zde zobrazen jako vzor křesťanské dokonalosti nedospělého mladíka. V originále však tato postava není blíže charakterizována a plní pouze funkci oběti, kterou bude Karel mstít. Zeyer se rozepisuje o odjezdu Lotára za krásného rána spolu s třemi sty “čistými jinochy”                 a připojuje náladová prokreslení nabitá tragikou příštích dnů (s.163). Bóva znázorňuje Zeyer téměř ďábelsky v jeho zpupnosti (v kontrastu proti němu stojí jeho žena, která       na něm žádá plnění jeho vazalských povinností). Bóv zuří, přestože narozdíl od předlohy ho Lotár oslovuje velmi jemně a zdvořile ( v originále Lohier začíná svou řeč slovy  “bůh zatrať Buevese a ostříhej Karla ...” a končí “... málo chybí k tomu, že bych tě zabil vlastním mečem”. Bóvova uražlivá slova a kruté chování k vlastní ženě jsou důvodem bitvy, kterou Zeyer zestručňuje a vypouští i hlavní příčinu Lotarovi smrti, která zřejmě odporovala Zeyerově představě. V předloze se totiž uvádí, že Lohier jako první udeřil Buevese a dokonce zabil jeho přítele, což teprve Buevese rozzuřilo do té míry, že srazil Lohierovi hlavu. U Zeyera je tomu opačně -  Bóv útočí první, zabíjí Lotárova přítele          a nakonec i jeho samotného.
     Zmínku o velikém Karlově smutku nad ztrátou syna Zeyer rozvádí v celou elegickou pasáž, postavenou na prokreslení okamžiku, kdy je přineseno Lotárovo mrtvé tělo,          a zákoně kontrastu - nevídaná krása paláce a nesmírná bolest otce. Prostor pro líčení pocitů a emocí získává Zeyer i následujícím vynecháním bitvy u Troyes a jejího obsáhlého líčení. V Karolinské epopeji přijíždí totiž Karel rovnou do Egremontu, kde        je spatřen nejprve Bóvovou ženou, která upozorňuje na jeho ztrhané rysy a citové strádání. Bóv prožívá vnitřní krizi a počíná litovat svého jednání - není k tomu tedy donucen jako v předloze poražkou. Namísto Griffona d´Antefeuille použije Zeyer stereotypní postavu zrádce Ganelona (viz Píseň o Rolandovi), kterému Karel ještě před uzavřením míru (není tedy zpochybněna Karlova nevěrolomnost jako v originále) slíbí      v odměnu za Bóvovu hlavu nikoli bohaté dary jako v předloze, ale kterékoli město vyjma Cách a Paříže. Moudrý rádce Ném ve snaze celou situaci smírně urovnat zve ke dvoru žongléra, jehož ústy Zeyer vkládá epizodu o Ožieru Dánském (viz dále). Do smírné atmosféry pak kajícně přichází Bóvova žena a pak i samotný Bóv s bratry  s prosbou       o mír. Po vylíčení Karlova vnitřního boje je uzavřeno příměří, a tak v Zeyerově verzi          k bitvě ani nedojde. Ganelon však poté přepadne nic netušícího Bóva, usmrtí jej a svou kořist přináší Karlovi. Ten je otřesen a ujišťuje vdovu o své nevině, Ganelonovi však musí vyplatit slíbenou odměnu, což je v zemi vykládáno jako zrada. Zeyer vypouští scénu přísahání pomsty Karlovi zejména pak od Bóvova syna Margise a synovce Renauda. Přechod k hlavní části eposu vytvořil Zeyer, když jeho Karel v době usmíření vyzývá Ajmona, aby přivedl své čtyři syny (mezi nimi Renalda) ke dvoru.
     Zatímco stfr. epos o Renaudovi začíná líčením zasedání dvora a poznámkou, že       na smrt Buevese bylo již zapomenuto, Zeyer počíná popisem odjezdu Ajmonovců            z Dordogne ke dvoru, líčením šťastné domácí idyly a radosti rodičů ze synů. Při uvedení Renaldova koně Bojára (Baiard) do děje vkládá Zeyer svou vlastní pověst                         s pohádkovýmí motivy, která mu zároveň umožňuje seznámit čtenáře s postavou Malgise, jež hraje v předloze významnou roli. Líčení dvora, pasování rytířů, klání              a zápasů je shodné, stejně jako scéna se šachovnicí. V Zeyerově podání však vyzývá Bertolet (Bertolais) Renalda ke hře v šachy v naději, že alespoň v něčem bude lepší       (v předloze je hra chápána jako starý zvyk). Po odchodu Renalda a jeho bratrů přidává Zeyer rozmluvu Karla a starého Ajmona. Závěr kapitoly je shodný, ovšem Zeyerovo podání loučení Ajmonových synů s matkou je daleko niternější a srdceryvnější. 
     Ve stejném duchu znovutvoření a pozměňování pokračuje Zeyer i v třetí kapitole zachycující skutky Renalda a jeho bratrů na Monfóru v Ardenách (v orig. Montessort). Narozdíl od předlohy Zeyer nechává uplynout od roztržky mezi Karlem a Ajmonovci pouze tři roky (v orig. sedm let) než je objeveno jejich útočiště. Karlovo krátké upozornění vojáků na nebezpečí víl v ardenském lese pak Zeyer rozšiřuje navíc o feji, běsy a šotky. Při prvním střetu s královskou družinou je Renié (Renier) zabit nikoli Gišárem (Guichard), ale nejstarším Alárem. Zeyer následně vypouští pronásledování Ajmónovců Ogierem Dánským a zuření Karla po seznání o Renierově smrti. Zatímco v původní skladbě je uvedeno množství potyček, utkání a soubojů, Zeyer se soustředí na bitvu u řeky              a samostatně podává dialog otce se synem. Setkání s Moriljónem probíhá na neutrálním ostrůvku. V předloze Renaud unaven sporem prosí Fougouese de Morillon, aby se jako prostředník mezi ním a Karlem pokusil vyjednat mír mezi oběma tábory. Fougoues nejprve váhá, ale nakonec přednese Renaudovu prosbu Karlovi, který by ji málem přijal, kdyby se neobjevil se svou lstivostí Hervis de Lausanne. Zeyerův Moriljón vystupuje jako Renaldův bývalý přítel a setkání přináší úvahy o rozporech činů a citů, Renaldovo protiválečné vyznání a líčení duševních rozpoložení. Nakonec Moriljón, který nevěří        na možnost dohody, radí Renaldovi utéci do lesa. Renald však bojuje ještě dva roky       až do vyčerpání na obou stranách. Pak teprve přichází se svou lstí Hervé (Hervis de Lausanne), kterého Zeyer neopomene přirovnat k Jidášovi. Způsob jakým je lest provedena nechává Zeyer nepozměněný. Při hanobení Karla však není Hervé zastaven Renaldem, nýbrž Alárem, který má zlé tušení umocněné snem, díky němuž je úskok včas odhalen. V původním textu jsou bratři probuzeni Alárovým koněm, kterého zapomněli     na noc přivázat, zrádce je rozčtvrcen a odznaky královské moci pověšeny na šibenici       a Ajmonovci, probojovavše se císařským vojskem, unikají do lesa. Zeyer líčí únik Renalda a jeho bratrů odlišně obsahem (prchají tajnou podzemní chodbou) i stylem -  Zeyer podává útěk jako vizi, která zřejmě patří k oněm pasážím, jež měly oslovit dle Zeyerova předmluvy115/,obzvláště české čtenáře.
  Na rudém nebi obrys olbřímý
  se koně pnul, v tu hrůzyplnou noc
  a v praskot ohně, větru hučení
  hřměl jeho řehot jako velká bouř
  a z nozder dým mu šel a sypaly
  se blesky z jeho očí, veliká
  v nich bohatýrská pýcha zářila, 
  jež nepřátelům takto mluvila :
  “ Vás celý svět a nás je hrstka jen !
  Však nezlomena naše odvaha !
  V své nemnohosti v pravdě velcí jsme,
  a vy v tom množství přec jen malými !”
                                                    / Karolinská epopeja, I, s. 240 /
Výrazně Zeyer podtrhává tragiku vnitřního rozporu otcovských citů a vazalské povinnosti starého Ajmona, jeho utrpení, když musí znovu přísahat, že se zasadí o potrestání svých synů. Setkání v lese Zeyer mění tak, že na okamžik vítězí otcovská láska nad vazalskou přísahou a Ajmon nechá své syny uprchnout narozdíl od předlohy, kde uniknou přirozeně, svými vlastními silami. Podobně jako tragiku otcovsko-synovských vztahů prokresluje Zeyer i touhu bratrů po domově, po matce a obšírně líčí jejich strádání a útrapy v lese. Příchod do rodného domu je popsán podobně, navíc se u Zeyera objevuje motiv             s drozdem. Větší změny obsahuje až závěr kapitoly. Loučení má po Zeyerově způsobu více dojemných scén, dokonce přichází i otec (v orig. pouze souhlasí s péčí matky, která nemá vazalskou povinnost). Zatímco v předloze je postava Malgise značně povrchní        a jeho kouzla často komická, u Zeyera je Malgis naopak především snivý, hluboce přemýšlivý, samotářský a také mravně vyspělý. Poklad, který přináší Renaldovi, je pak dědictví po matce, nikoli jako v původním textu lup z královského paláce. Na úplný závěr kapitoly Zeyer přidává scénu pokojné smrti Renaldovy matky - v orig. Ayly, u Zeyera beze jména.
     V další kapitole věnované Renaldovým činům u gaskoňského krále se Zeyer odklonil od předlohy pouze v rozsahu líčení jednotlivých událostí. Zatímco v originále stojí             v popředí boj Renalda proti pohanům, v Zeyerově zpracování to je seznámení                 a platonická láska Renalda a královy sestry.  O králově sestře je v předloze pouze zmínka, když ji chce král provdat za Renalda s úmyslem si ho zavázat. Další změny v této kapitole nejsou dějově zásadní, ale  opět stírají rysy středověké hrdinské epopeje. Renald v bitvě např. nezajme samotného emíra Bega, ale jeho syna, který je tajným křesťanem. Z původní vzácné kořisti se tak stane Renaldův přítel. Yjon navíc daruje Renaldovi hrad již hotový, nemusí se tedy stavět jako v předloze, a tím Zeyer vynechává i všechny intriky na gaskoňském dvoře v souvislosti s udílením místa pro hrad.
     Hned v následující kapitole se však Zeyer vzdaluje od předlohy ještě více. Opět vypouští všechna zdlouhavá líčení bojů, jeho Karel se vrací z pouti z Jeruzaléma nikoli    ze Španěl od hrobu sv. Jakuba. Rolandův příchod ke dvoru pak využil Zeyer k vyložení celé Rolandovy historie (viz dále). Vynechána je scéna dostihů, na nichž je císař zneuctěn Malgisovými kouzly. Karlovo volání Rolanda na pomoc je pouze přiřazeno         k předchozím událostem. Zcela jinak pojímá Zeyer Yjonovu zradu, která pramení           ze strachu o poddané a je učiněna po dlouhém vnitřním boji narozdíl od původního podání. Renaldova manželka Yjoneta (jméno si Zeyer vymyslel) nemá varovný sen jako Clarisse v předloze, ale lež vyčte z bratrovy tváře. Nechybí ani zeyerovské přirovnání Renalda ke Kristu. Narozdíl od originálu Renald porozumí Ožiérově velkomyslnosti           a děkuje mu, v předloze mu spílá a po Malgisově příchodu ho navíc pronásleduje. Závěr kapitoly si pak Zeyer vytváří zcela po svém, vrcholem jsou novozákonní verše volající    po lepším světě na základě lásky k bližnímu (s. 437).
     Na smírnou náladu předešlé kapitoly navazuje Zeyer nejistou atmosférou budoucího, připojuje Ryšárovo metafyzické hloubání nad smyslem života, jeho tragikou, otázkou záhrobí - to vše uprostřed noci. Celá tato noční scenerie, Ryšárovo sebeobětování, jeho myšlenky a ztráta víry v boha jsou výrazným znakem Zeyerovy doby, která se tu tak nápadně mísí se středověkými skutky. Faktický děj je shodný s předlohou, vypuštěna je postava Malgise coby poutníka, který zví o osudech Ryšára. Více je prokreslena Karlova zaslepenost a touha po pomstě. Z dvanácti dialogů však ponechal Zeyer pouze čtyři -       s Berengárem, Turpinem, Ožierem a Rolandem.
     V sedmé kapitole Zeyer po svém vykládá a rozvádí některé předchozí zmínky             z originálu, zejména Malgisův únos Karla, který Zeyer obohacuje převyprávěním celého stfr. eposu Pélerinage Charlemagne a Jérusalem (viz dále) a naopak vypouští některé motivy jako potupu Karla, když se od něho nechá Malgis coby poutník od Svatého hrobu obsluhovat. Zcela po svém pak líčí Zeyer tragiku Karla nemohoucího zlomit svou hrdost   a psychiku osob, jež ho drží v zajetí.
     Následující předposlední osmá kapitola je ukázkovým příkladem hlavních rysů Zeyerových úprav. Rekovnost, statečnost a síla se neprojeuje na bitevním poli, jak je tomu ve středověkých národních eposech, ale především v morálních činech. Bitvy          a souboje jsou zastoupeny ne více než je třeba pro zachování základní dějové linie. Uprchnuvší Renald tedy neorganizuje se svými bratry nový odpor v Trémoigne (Dortmundu) s množstvím nových bitev jako je tomu v předloze. V popředí jsou “mravní gesta”, stvořená Zeyerovým perem. K těmto “činům” patří např. dojemné setkání starého Ajmona - otce s Renaldem a jejich smíření (pomoc, kterou otec svému synovi - rebelovi poskytne, se objevuje i v originálu, ovšem bez závěrečného smíření116/). Dalším pro Zeyera charakteristickým prvkem je nedotknutelnost majestátu Karla Velikého. Zatímco    v předloze Karel hnán touhou zničit povstalce, zaslepen vášní, nechce o smíru ani slyšet, dokonce by raději obětoval život Richarda de Normandie (druhého rádce po Némovi). Zeyerův Karel touží po míru od okamžiku, kdy se vrátí ze svého zajetí na Montalbánu      a čeká jen na Renaldovo vybídnutí ke smíru. Při samotném vyjednávání  pak respektuje  i zájmy Renalda a podmínky jsou stanoveny tak, aby vyhovovaly oběma stranám.           V originále však císař přistoupí ke smíru až na nátlak bouřících se pairů, podmínky ovšem diktuje sám - kromě jiného si Karlova závist vyžádá i Boiarda (Bajára), ten ho však odmítá poslouchat, a je proto spoutaný vhozen do řeky, zázračně se však zachrání                      a uprchne do ardenských lesů. V Zeyerově úpravě si Karel Bajára žádá ze zcela odlišných důvodů. Jelikož musí splnit svou přísahu a usmrtit jednoho z Ajmonovců, volí jako nejmenší zlo koně, kterého k nim počítá. S ohledem na Renalda ho pak nechává utopit v době, kdy Renald, nic netuše, spí.
     Celkové “mollové” ladění této kapitoly podtrhuje množství jemně prokreslených emotivních scén k nimž patří zejména líčení bídy v obklíčeném hradu (s. 517), setkání Renalda s otcem a jejich loučení (s. 521), popis hrůzné cesty v tajné chodbě (s.527), vzpomínání na matku (s.534), prožívání bratrů v závěrečném obklíčení Karlovými vojsky (s. 535) a konečně Renaldovo srdcervoucí naříkání nad mrtvým Bajárem spolu se snovou vizí o jeho obživnutí. Zcela novým motivem v porovnání s předlohou je u Zeyera vydání celého města vyjma vlastního hradu Karlovi, poté co si Renald uvědomí velikost bídy, které císařské vojsko všude způsobilo.
     V poslední kapitole je Zeyer zcela původní, téměř odtržen od originálu. Narozdíl          od předchozích částí rozsáhlého Románu o čtyřech synech Ajmonových, kde se odklání od francouzské předlohy většinou jen v detailech, nelze v tomto případě chápat původní stfr. text117/ než jako inspiraci. Sám Zeyer o svém závěru píše jako o velkém symbolickém zakončení.118/  Tato kapitola obsahující tolik stop Zeyerovy doby , jeho vlastní sklony (mysticismus, snové vize) a filosofické odbočky má s původním středověkým eposem společnou pouze návaznost na hlavní děj. To, co bychom mohli v předchozích kapitolách nazvat jako občasné glosy člověka 19. století, mění se v poslední kapitole zcela otevřeně v jeho výpověď. Hned v úvodu se promítnou Zeyerovy budhistické reminiscence             na převtělování těl, které známe z jeho jiné tvorby (s orientální tematikou), zde je tomu      v souvislosti se smrtí Bajára a později s Malgisovým útočištěm v Indii. Ze závěru Zeyer úplně odstranil veškeré boje a války (viz děj originálu v poznámce 117/ ), které dosud pouze redukoval. Všudypřítomný náboženský mysticismus se stává neoddělitelnou složkou Renaldova jednání a prožívání (mdloby na Kristově hrobu, zázrak svatozáře, vnitřní boj starého Renalda bojovníka, manžela a otce s novým Renaldem poutníkem, který se vzdal všeho pozemského), navíc je umocněn bohatou symbolikou (město postižené morem coby zkažený svět apod.) a snovými vizemi (Malgisovy výstupy, boží vnuknutí). Mnohonásobně silněji se však Zeyer jako člověk své doby projevuje                 v Renaldově filosofickém přemítání o bídě lidského pokolení, sociální nerovnosti, nesmyslnosti bojů a válek, o ctnostech krále a žebráka. Jedním příkladem za všechny může být Renaldova “Báseň lidí” vytesaná na stěnách chrámu 
“Tu ochráncové silní vstávali                                 “Už rabství přestalo, však poddanství
těch malých obcí nuzně žijících                           se ranou jevilo zas morovou,   
a potíraly stvůry, staly však                                 tvar nový znaku Kaina dávného.
se ponenáhlu pány bližních svých                      Tu Renald kreslil duchem prorockým,
a nejsilnější z nich se králem stal                        jak vrstevníků jeho potomci
neb nejchytřejší - člověk vynalez´                       ve pozdním koleně se propadnou
v té době pouta. Pýcha sedala                            v tu propast bídy, kterou kopali
na trůn a lidstvo ponížilo se                                 pro spolubratry své, a zhroucení
v prach před modlami, hnusné otroctví              všech trůnů kreslil, hradů, výsad všech :     
se zrodilo a proudy valily                                     však modlu novou, hnusnou viděla
se slz a krve.  ...”                                                 teď doba nová zas na místě stát,
         / Karolinská epopeja, I, s. 581/                 kde staré modly v rumu ležely.
                                                                            To byla zlata vláda bez peněz.
                                                                               /Karolinská epopeja, I, s. 582/

Filosofický rámec celé kapitoly završují autorovy přímé vstupy s úvahami o boji ducha a hmoty, o smyslu pozemského snažení ve “faustovském” duchu. Filosofická suma  samého závěru působí jako nečekaný mocný vodopád za stojatými vodami předchozího myšlenkově nepříliš náročného textu. Bohužel jednotlivé myšlenky netvoří jednolitý celek a postrádají vzájemnou vazbu. Místy je text i nelogický (architekt tahající kameny           na stavbu). Výsledkem je chatrně propojená názorová tříšť vyznačující se více filosofií než uměním. Jako by Zeyer přesně věděl jaké myšlenky chce do závěru vložit a každou zvlášť pak umělecky ztvárnil bez ohledu na celek. Tyto subjektivní dojmy potvrzuje             i Zeyerův dopis Svatopluku Čechovi zmiňující se o uspěchaně utvořeném závěru Románu o čtyřech synech Ajmonových. 118/ 
     To že Román o čtyřech synech Ajmonových je jednoznačně nejrozsáhlejší částí Karolinské epopeje, způsobuje nejen fakt, že skladba Renaud de Montauban náleží mezi nejobšírnější stfr. eposy (čítá okolo 20 000 veršů), ale i to, že Zeyer příležitostně vkládá do svého pojetí i dalších šest stfr. eposů. Poněvadž ani jeden z nich není zastoupen         v české překladové literatuře, rozhodla jsem k jejich porovnání s originálem odděleně     od hlavního eposu, s malým ohledem na jejich nesamostatnost v Zeyerově podání. Čtyři z těchto eposů jsou věnovány především Rolandovi a jeho osudu od dětství do doby před výpravou do Španěl. Tyto eposy jsou součástí páté a tím i nejrozsáhlejší kapitoly. Zeyer je vkládá v momentě, kdy Karel Veliký čeká na příchod svého nejvýznamnějšího bohatýra Rolanda, aby s jeho pomocí zlomil Renaldův odboj. Autorova charakteristika Rolanda je pak výkladem jeho životní pouti, která je vylíčena hned čtyřmi eposy následujícími bezprostředně za sebou v chronologickém sledu Rolandova života. Prvním je tedy zcela logicky epos o Rolandově narození a mládí.
     Rolandovo dětství je námětem dvou rozsáhlejších umělecky nepříliš výrazných frankoitalských básní ze 13. století - Berta et Milone (o Rolandově narození) a Orlandino (o setkání Rolanda s Karlem Velikým). Rozborem těchto básní, jejichž nejstarší zápis známe z frankoitalského kodexu Charlemagne de Venice, se zabýval např.                      F. Guessard.119/ Obě tyto epické skladby Zeyer dějově a motivačně téměř nezměnil, ovšem způsobem podání, poetickým prokreslením a detaily, které se zdají být pouze nepatrnými doplňky hlavního děje, vytvořil Zeyer zcela jiný celkový ráz a dojem vyplývající z obou básní. 
     V básni Berta et Milone je čtenář hned v úvodu informován o Bertině “požehnaném stavu”, aniž je mu cokoli sděleno o její povaze a motivech, které vedly k jejímu “prohřešení”, a jádrem skladby se tak stává útěk obou milenců před hněvem Bertina bratra Karla Velikého. Naproti tomu Zeyer nejprve vylíčí Bertu jako snivou dívku, stranící se hlučného dvorského života ve svém domě za městem. Velký prostor věnuje                  i seznámení Berty s Milonem, kterého jí postaví do cesty jako strážce zahrady. Sugestivní romantické obrazy přírody na pozadí tohoto seznámení ukazují na blízkou příbuznost      s impresionismem. S velkým lyrickým zanícením jsou pak líčena Milonova muka, stesk     a žal jeho písní, Bertino vidění u oltáře a následný útěk do lesa. Skrze nově utvořenou postavu poustevníka Zeyer očišťuje a žehná nelegitimnímu svazku dvou milenců. Celý útěk, který původní báseň velmi rozvlekle a dlouze popisuje, přechází Zeyer pouze několika slovy. Kromě jiného vynechává i scénu se třemi lupiči, kteří si žádají Bertu, aby   jí zneužili ke své rozkoši, což jistě nelahodilo Zeyerovu vkusu a estetismu. Navíc pak Zeyer přidává postavu lombardského krále. Zatímco v předloze nalézá Berta  útočiště     u vlídné Imole, inscenuje Zeyer Rolandovo narození přímo do probouzející se jarní přírody, celý obraz je zakončen Bertiným prorockým viděním Rolandovy budoucnosti.
     Druhou báseň Orlandino ponechává Zeyer téměř beze změn, hlavní jeho úpravou je silná poetizace - Roland mluvící s ptáky, scházející se s laňkami, jeho prožívání             při Bertině vyprávění o Kristově životu a při Milonových bohatýrských zpěvech. Kromě několika nepatrných odlišností (Zeyerův Roland se stane uhlířem - nikoli dřevorubcem, vypuštění poznámek o Rolandově škole a tlupě chlapců, kterým velel a s nimiž se dostal ke Karlovi - Zeyerův Roland se dostává k císaři sám a rádce Ném ho ihned - nikoli         až po několikerém tušení jako v originále - nechává sledovat) zůstává poetizace jedinou úpravou původní skladby.
     Na předešlé Rolandovy příhody navazuje Zeyer modifikací stfr. eposu Chanson d´Aspremont, která se vyznačuje již větším množstvím a intenzitou změn. V době války Karla Velikého s pohanským králem Agolantem Roland není uzavřen do laonského paláce, nýbrž hned po smíření Karla s Bertou bdí nad jeho výchovou a zjemněním “lesní” povahy arcibiskup Turpin. Roland stále snící o bojích silně prožívá pohled na pochod vojska, což Zeyer využívá k psychologickému líčení stavu nadšence. Až teprve              do vypravování vrátného vkládá Zeyer scénu s Agolantovým vyslancem, jíž se stfr. skladba počíná. Rolandův útěk z paláce a zejména kráděž koní nejsou v Zeyerově podání spojena s násilím (v originále dojde k hrubému napadení Bretoňců). Další děj zkomponoval Zeyer volněji. Díky skutečnosti, že se mladíci na svém útěku málem střetnou s arcibiskupem má Zeyer možnost vylíčit scénu s poselstvím Turpina vyslaného Karlem Velikým k odbojnému Žirárovi z Frétu (Girard de Fraite), kterou převzal z předlohy. Stejně jako v původní stfr. skladbě i u Zeyera přemlouvá Žirárova choť svého manžela     k poslušnosti, ovšem zde se z ní stává ona nezastupitelná ženská osobnost vedoucí muže k mravní povinnosti. Zatímco v Zeyerově podání se Roland připojuje se svými druhy k Žirárovi, který je i vyzbrojí, v předloze přijíždí mladí bojovníci do Španělska sami, vybaveni pouze dřevěnými holemi, neboť na meč mají právo až po pasování na rytíře. Navíc dorazí v poslední chvíli, kdy už je bitva v plném proudu, a proto se nemusí ani skrývat jako u Zeyera. V samotném líčení bitvy jako by se Zeyer znovu vrátil ke svému pramenu. Vyjma značné redukce je Zeyerův zásah patrný až v závěru a týká se především Rolandovy záchrany Karla, v originále totiž Roland v poslední chvíli vyrazí kyjem meč z ruky Agolantova syna Eaumonta, který se chystá udeřit nic netušícího Karla. Do ceremonie pasování rytířů pak  Zeyer přidává vizi Agolanta prchajícího na bílém slonu s mrtvým Jomontem (Eaumontem). Zcela samostatně si pak Zeyer vytvořil scénu             s Balantem a svou úpravu Chansonu d´Aspremont zakončil Žirárovými slovy o službě bohu.
     Další Rolandovy osudy čerpá Zeyer s cyklu eposů Viléma Oranžského, které však využívá jen tam, kde mají přímý vztah ke Karlu Velikému a Rolandovi. Prologem se      mu stává epos Garin de Montglane, jehož prostřednictvím představuje čtenářům zakladetele rodu Oranžských. Milostnou část tohoto eposu Zeyer ve zjemnělé podobě využil nejvíce, vyměnil však role obou protagonistů této části. V originále se totiž Galena zamiluje do Garina, který ji odmítá. Nakonec mu Galena roztrhne i šat, čehož se stane svědkem císař. Galena se ke všemu přiznává a Karel ji odpouští, nezbaví se ovšem své žárlivosti a při hře v šachy zcela vážně vyžaduje v případě své výhry Garinovu hlavu, sám pak dává v sázku svůj trůn, zvítězivší Garin si však žádá pouze hrad Montglan.              Ze Zeyerova podání mizí tedy jakékoli nečestné úmysly a zlo vůbec, zůstává přehlídka ušlechtilosti a ryzích citů. Další část eposu Zeyer maximálně zkracuje, vypouští všechny vedlejší epizody a uvedením Garinova syna Žirára (Girard) navazuje na další stfr. epos tohoto cyklu Girard de Viane.
     Stfr. skladba i Zeyerova úprava počínají svá vyprávění v době Velikonoc s tím rozdílem, že Zeyer mnohem hlouběji prokresluje velikonoční náladu a následné přepadení Saracénů je odůvodněno nejen zájmem o kořist jako v předloze, ale i obranou cti a křesťanských ideálů (kupčení a provokace Saracénů). Zeyer ihned od počátku staví postavu Žirára do popředí, a proto to není Renier jako v předloze, ale Žirár,kdo ohromuje svou silou císařský dvůr a zabíjí senešala, maje k tomu narozdíl od Reniera v originála oprávněné důvody. Stejně jako v originále císař přijímá oba mladíky pro jejich rod            a odvahu, pasuje je ihned na rytíře (ve stfr. skladbě je pasován nejprve Reniert, Girard vzhledem ke své mladosti až později). Po několika letech dá Karel Reniému za jeho dobré služby, nikoli aby se ho zbavil kvůli jeho hrubostem, vévodství ženevské. Zeyer tedy vynechal všechny násilnosti, kterých se Renié na dvoře dopustil. Cítění našeho autora pravděpodobně nemohlo připustit, aby člen tak slavného rodu, otec moudrého Oliviera a něžné Aldy byl ztělesněním nelidské krutosti - tolik vzdálené Zeyerovým představám (viz i redukce všech bitev dosud zmiňovaných eposů). Zeyerův Renié je naopak ukázkou vzorného rytíře. Navíc Zeyer líčí více než 50 verši Reniérovo sbližování s Olivou, zatímco v originále je pouze zmínka, že dostává léno i s ženou.
     Další žena tohoto eposu - Floribella (Floribelle) má v Zeyerově zpracování rovněž daleko více prostoru než v originále. Ačkoliv zápletka zůstává stejná, přidává Zeyer mocný vizuální obraz příjezdu Floribelly ke dvoru. Několik veršů, v nichž se Floribella     po mši nabízí Žirárovi, rozvádí Zeyer v celý erotický záchvat, plný vášně                            a neuskutečněné touhy. V předloze pak Žirár reaguje strohým odmítnutím                     bez vysvětlování, které je Zeyerovým vlastním doplněním. K Žirárovu pohanění pak nedojde u císařského lůžka (Zeyer by nenechal spočívat Karla na manželském loži           v době odjezdu milovaného rytíře Žirára) a Zeyerův Karel, narozdíl od předlohy, zpozoruje proradnost Floribelly. Stfr. epos pak popisuje usazení Girarda ve Vianě, příchod a pobyt jeho synovce Aimeriho, který z Viany přijíždí ke Karlovu dvoru. Tuto část Zeyer vynechává a přechází ihned k přijetí Emeriho (Aimeri) u císaře. Oproti předloze přidává Zeyer scénu, v níž Karel po odchodu Emeriho nachází Floribellu uškrcenou vlastním závojem. Ze zmínky o spěchu Emeriho za strýcem do Viany učinil Zeyer vášnivou vizi člověka, jehož nitro je ovládáno touhou po pomstě.
 
“na bílém koni jezdec bez přilby,
ve větru plavé vlasy vlály mu,
trysk jeho oře zdál se šílený,
prach letěl před ním, jiskry skákaly,
zpod podkov koně plašícího se,
a přímo k hradu jel a bleskam byl
na mostě, na dvéře, pak na schodech,
na chodbě porážel, kdo vkročil mu
do cesty by jej zadržel, vrazil v síň
a křičel s prahu   . . .  ”                               (Karolinská epopeja, I, s.366)
     Následující Zeyerova vlastní scéna odchodu Oliviéra a Aldy ze Ženevy je přechodem k tendenci stfr. skladby, kde dochází k postupnému vytlačování Žirárovy postavy            do pozadí a přenosu pozornosti na Rolanda a Oliviera, jejichž sbližování vyvrcholí zasnoubením Aldy s Rolandem a vzájemným soubojem, který se stane vrcholným pojetím středověkého rytířství a jednou z nejkrásnějších scén všech chansons de geste. Tuto část Zeyer jistě s radostí celkem věrně přebásnil a se sobě vlastní citlivostí prokreslil. Jeho Alda (Aude) pociťuje lásku k Rolandovi ještě před jejich setkáním a to z pouhého bratrova vyprávění. Toto jejich setkání na bojišti zachycuje Zeyer velmi citlivě a se zcela jinou motivací. Zatímco v originále je únos Aldy velmi pudový a Roland roztoužen její krásou se po ní vrhne, Zeyer omlouvá Rolandův počin, když mu vloží do nitra rajskou vizi krásné dívky a následnou obavu před její ztrátou. Zcela samostatně pak Zeyer vytvořil velmi senzitivní verše rozmluvy Rolanda a Aldy v předvečer osudného klání mezi Rolandem a Olivierem. Tento souboj se stává vyvrcholením v původním i Zeyerově zpracování. Vnitřní rozpory u obou reků, které je nutí k mučivým myšlenkám, proč mají proti sobě bojovat, dovádí Zeyer až k filosofickým spekulacím o ústupku celku na úkor přátelství. Velkou pozornost  věnuje také Zeyer prožívání konfliktu bratrské a milenecké lásky u Aldy, a to zcela v duchu moderního myšlení. 
     Stranou eposů týkajících se Rolandovy historie stojí v Románu o čtyřech synech Ajmonových ještě dvě skladby. Ty však nejsou vloženy do základního textu jakoby autorem na vysvětlenou, ale stávají se samostatnou součástí příběhu o Renaldovi, když jsou proneseny pěvcem na císařském dvoře. První z nich - La chevalerie Ogier de Danemarche (Rytířské skutky Ožiera Dánského) vkládá Zeyer hned do první kapitoly. Tento stfr. epos čítající 13 055 veršů Zeyer především maximálně zredukoval a čtenáři předložil základní obsahové sdělení části tohoto eposu jako vcelku věrnou parafrázi předlohy. Kromě mnoha dlouhých bojů vynechal Zeyer např. smrt Amise a Amila, miláčků Karla Velikého, které Ogier zabíjí, aby císaře rozzuřil.
     Druhou skladbu přednáší v sedmé kapitole Malgis s cílem získat důvěru rytířů. Jedná se o poslední vložený epos do kompozice Románu o čtyřech synech Ajmonových, který se nazývá Pélerinage Charlemagne a Jérusalem et a Constantinople (Putování Karla Velikého do Jeruzaléma a Konstantinopole). Tato stfr. skladba byla pro komické prvky původně vyřazována z chansons de gest120/ a dodnes je považována za skladbu výjimečnou mezi cykly stfr. hrdinských eposů. Tuto výjimečnost však Zeyerova prezentace stírá, neboť jsou vypuštěny všechny komické prvky (tzv. gabs), satirické narážky a zachována je v plné míře i důstojnost Karla Velikého, na kterou stfr. epos silně útočí. Naproti tomu Zeyerovy úpravy ústí k vytvoření epizody líčící idylu karolinské doby. Výsledný dojem je zřejmě nejvíce odlišný ze všech dosud uvedených srovnání, neboť Zeyerovy úpravy netkví pouze v obsahových změnách121/, prokreslování emocí, rozšiřování či redukci dle vlastního cítění a vkusu, ale v úplné eliminaci základní myšlenky této skladby. Zeyer v tomto případě převzal pouze fabuli a svým vlastním stylem a výrazy vytvořil novogotický literární útvar. 

EN CONCLUSION A KAROLINSKÁ EPOPEJA    (obecné shrnutí)
     N
a základě předešlého podrobnějšího rozboru lze vysledovat Zeyerovy základní literární tendence, které se týkají celé Karolinské epopeje. Vzhledem ke svým předlohám, jejichž líčení jde často      do desítek tisíc veršů, podává Zeyer jen zhuštěný obsah patřičně však upravený podle vlastních zálib a vkusu. K nejcharakterističtějším rysům Zeyerových zásahů patří celkové zlyričtění a potlačení dramatičnosti, impresionistická líčení nálad  a výrazná idealizace Karla Velikého a jeho pairů. Zeyerovo pero prozrazují rovněž složité citové emoce člověka 19. století, často vložené do jednoduché mluvy středověkých postav.
     Jedním z nejvýznamnějších nositelů hodnot je v Karolinské epopeji žena. Zeyerova představa ženy stojí v rozporu se ženou ze stfr. hrdinských eposů, která jen výjimečně zasahuje ze své podřadné role do děje a je chápána pouze pudově jako předmět a cíl rozkoše. Protože Zeyerova platonická senzibilita patřící spíše do doby trouverské pramení nejen z novoromantického cítění tohoto autora, ale i mariánského kultu                a asketického mnišství, přináší křesťanství u jeho hrdinek vždy i čistší a produševnělejší vztahy mezi mužem a ženou. I když ve stfr. eposech zachycujících často velmi surově realitu sestupuje bůh přímo na zem, je to vždy bůh Starého zákona trestající nemilosrdně zlo dle zásady “oko za oko, zub za zub”, což je i nepsaným zákonem rytířů raného středověku.
     Z velmi rozsáhlého materiálu vytvořil Zeyer kompaktní dílo, které vytváří celkem věrnou představu o formě stfr. hrdinské literatury (pomocí nerýmovaného desetislabičného blankversu).Ovšem po ideové stránce získá čtenář pravdivější představu spíše o autorovi, který se ztotožnil hned s několika postavami (Malgis, Olivier, pěvec, poustevník v Bertě a Milonovi), než o středověkém eposu. . .
                            . . . “Žiju-li bez iluzí, nejsem bez ideálů.”    J. Zeyer  (z korespondence)

IV.
PŘEKLADOVÁ A POPULARIZAČNÍ  LITERATURA

“ Srdce mu svírá zármutek a zloba
šílený hněvem mluví tato slova.”
                                 /Píseň o Rolandovi - překlad J.Pelán/
     E
xistuje dnes publikum, okruh čtenářů, pro něž se vyplatí překládat a vydávat staré národní eposy? I povrchní průzkum stavu této literatury ukazuje na negativní odpověď. Je však vazba mezi čtenářem a vydavatelem opravdu tak přímá, že lze uvěřit výslednému faktu  o společnosti na jedné straně usilující o sjednocení Evropy a na straně druhé ignorující její kořeny? Podívejme se, co může případný menšinový zájemce o stfr. hrdinské eposy nalézt ve fondu českých překladů.
     První český překlad této stfr. literatury vznikal v době, kdy Zeyer sepisoval Karolinskou epopej, v čase oživeného zájmu o národní eposy. Dvacetiosmiletý romanista, profesor českobudějovické reálky, Josef Š. Kubín tehdy z Oxfordského rukopisu přeložil nejproslavenější chanson de geste - Píseň o Rolandu, která vyšla v r.1895 ve Sborníku světové poezie. Kubínovo úsilí o filologickou věrnost překladu si však vybralo svou daň    v uměleckém ztvárnění a formě. Nejstarší středověké eposy, které nebyly rýmované       a mezi něž patří i Píseň o Rolandu, byly asonované, ke shodě samohlásek na konci veršů však Kubínovy snahy nedospěly. Přeložil verš za veršem, často bez úpravy slovosledu, se zachováním pouze vnější struktury strof a částí, jak to odpovídá předloze. Tento počin se setkal s nevelkým, leč velmi rozporuplným ohlasem. Zatímco anonymní autor článku ve Zlaté Praze122/ nekriticky a jednoznačně kladně přijímá tento překlad, dokonce           ho považuje za “velmi rhytmický”, Jiřímu Karáskovi123/ se stal poslední kapkou, impulzem k ostrému výpadu proti proti celé koncepci Vrchlického coby redaktora Sborníku světové poezie (“Překládá páté přes deváté, cenné i bezcenné, aktuelní i zbytečné, čínské             i maďarské...”). Co se týče vlastního Kubínova překladu pokládám Karáskovo hodnocení za výstižné : “ Pan Kubín překládal píseň o Rolandu korrektně, ale šedivě, bez hudby       a barvy, bez rhytmu a ohně. Již prvých dvanácte veršů je ukázkou šroubovanosti             a násilných inversí”.  Ovšem k vystižení místa překladu v české literatuře je v tomto ohledu blíže nezaujatý dopisovatel Zlaté Prahy, který po seznámení s celou stfr. hrdinskou epikou rozpoznává osamocenost tohoto překladu v české literatuře. Naproti tomu Karáskovo zaujetí pro nejmladší francouzskou poezii, o které mu “pan Vrchlický nepověděl ani zbla”, ho dovádí k odmítání překladů všech starších potažmo nejstarších děl jako neaktuálních, nevychovávajících “elitní čtenářsvo” a patřících výhradně akademické půdě (“Pokládám za zbytečno vykládati o nich dnes, kdy je sujet zmocněn přednášejícími professory.”).
     Teprve v roce 1915 se objevil nový překlad. Do srozumitelnější, soudobé češtiny přeložila Píseň o Rolandovi Amálie Krejčová. Ani ona však neusilovala vytvořit  versologicky a formálně adekvátní překlad. Naopak zrušila veršovou formu úplně             a předložila čtenářům úsečný prozaický text, který postrádá jak dramatičnost předlohy, tak emocionální zeyerovský náboj a stává se pouhým nezainteresovaným konstatováním. Krejčové převod vyšel jako 51. svazek čtenářsky nenáročné edice Žeň     z literatur.
     Po všech stránkách vyhovující překlad vytvořil až o mnoho let později (vyd. 1987) významný současný romanista, držitel Ceny Josefa Jungmanna za překlad z r. 1997, Jiří Pelán. Jeho překlad není jen věrným tlumočením obsahu jako u případů předešlých,       nýbrž i zdařilou nápodobou formy středověkého eposu. Pravidelným jedenáctislabičným veršem vzestupného spádu (tzv. endecassillabem) a výraznou asonancí celých strof evokuje Pelán u svých čtenářů představu o ústním tradování středověkých eposů. Ať se totiž čtenář začte do jakékoli pasáže, vždy se mu bude hlasité přednášení samo podbízet. Bohužel tímto vynikajícím překladem se uzavírá nejen série překladů Písně o Rolandovi, ale stfr. eposů vůbec. O ostatních eposech si náš zájemce může udělat mlhavou představu z novoromantického zpracování J.Zeyera nebo z popularizačních děl             pro mládež prozaika a dramatika Václava Cibuly. Jeho Hrdinské legendy staré Francie (vyd. 1963) obsahují kromě Písně o Rolandovi i adaptace dalších eposů.                       Pod pohádkovým názvem Jak se stala Berta královnou se skrývá epos královského cyklu Berta s velkýma nohama. Cyklus Viléma Oranžského je zastoupen skladbou Charroi de Nimes, zde jako Dobytí města Nimes. Nechybí ani cyklus odbojníků, z něhož si Cibula vybral epos o Renaudovi - Život a dobrodružství Renalda z Montalbánu a v druhém rozšířeném vydání z roku 1973 připojil ještě skladbu Oberon neboli Huon de Bordeaux. Při výběru eposů se Cibula řídil tematickým i literárněhistorickým hlediskem. Pořadí je dáno jednak vnitřním časem příběhů a jednak reálným časem jejich vzniku. Proměny společenské funkce skladeb Cibula beletristicky zpracovává ve vlastních spojovacích textech. Velmi efektně a nenásilným způsobem pomáhá Cibula svými vlastními veršovými incipity a explicity mladému čtenáři utvořit nezkreslený obraz o původních stfr. verších. Podle původních skladeb zachovává ve starších verších blankvers a v mladších alexandrín, přičemž důsledně dle originálu dodržuje asonanci celé strofy. Více se             o popularizačních postupech tohoto autora dovídáme od něho samotného, z rozhovoru pro Zlatý Máj124/. K těžkostem s vytvářením adekvátní formy, procesem trvajícím osm let Cibula dodává : “Snažil jsem se vystihnout jejich (stfr. eposů - P.Ž.) veršový tvar rytmizovanou prózou, snažil jsem se dodržet stavbu, práci s motivy, charakteristické obraty,  počítal jsem i frekvenci jednotlivých druhů slov, abych byl co nejpřesnější              i ve formě.” J. Pecháček v recenzi téhož čísla Zlatého Máje pak až na drobnosti (nejednotnost v přepisu jmen) hodnotí Cibulovo zpracování velmi příznivě. Kromě jiného zdůrazňuje i ojedinělost tohoto počinu. Avšak i se sebelepším navozením středověké atmosféry zůstanou tyto adaptace pouze zdařilou literaturou pro mládež, jež ovšem nemůže vyplnit mezery v překladech stfr. eposů srovnatelných s Pelánovou Písní            o Rolandovi. Nicméně Cibulovo zpracování vybízí k prostudování oblasti překladů francouzských pohádek. Orientační průzkum zejména Hrubínových překladů francouzských pohádek Ch. Perraulta však nepřinesl žádný důkaz stop stfr. epiky.
     Uvedenou charakteristiku českých překladů a modifikací stfr. eposů nejlépe ilustrují samotné ukázky, pro které jsem vybrala úvodní část Chanson de Roland.

 1/ Starofrancouzská verze z oxfordského rukopisu:  
                                I
Carles li reis, nostre emperere magnes,
Set anz tuz pleins ad estet en Espaigne:
Tresqu´en la mer cuquist la tere altaigne.
N´i ad castel ki devant lui remaigne,
Mur ne citet n´i est remés a fraindre,
Forc Sarraguce, ki est en une muntaigne.
Li reis Marsilie la tient, ki Deu nen aimet.
Mahumet sert a Apollin recleimet:
Nes poet guarder que mals ne l´i ateignet. AOI.

                               II.
Li reis Mersilie esteit en Sarraguce.
Alez en est un vergez suz l´umbre.
Sur un perrun de marbre bloi se culchet,
Envirun lui plus de vint milie humes. 
Il en apelet e ses dux e ses cuntes:
“Oez, seignurs, quel pecchet nus encumbret.
Li empereres Carles de France dulce
En cest pais nost est venuz cun fondre.
Jo nen ai ost qui bataille i dunne,
Ne n´ai tel gent ki la sue derumpet.
Cunseilez mei cume mi saive hume,
Si me guarisez e de mort e de hunte!”
N´i ad paien ki un sul mot respundet,
Fors Blancandrins de Castel de Valfunde.

2/ Novofrancouzský přepis
I
Charles le roi, notre empereur, le Grand,
est resté sept ans tout pleins en Espagne:
il a conquis jusqu´a la mer la terre haute.
Il n´y a pas de chateaux qui résiste devant lui,
Il n´est resté ni mur ni cité a forcer,
lors Saragosse, qui est sur une montagne.
Le roi Marsil la tient, qui n´aime pas Dieu,
il sert Mahomet et invoque Apollin:
il ne peut empecher que le malheur ne l´atteigne la-bas. AOI.

II
Le roi Marsil se tient a Saragosse.
Il est allé dans un verger, sous l´ombrage.
Il se couche sur un perron de marbre bleu,
autour de lui, plus de vingt mille hommes.
Il appelle ses ducs et ses comtes:
“ Apprenez, seigneurs, quel malheur nous accable.
L´empereur Charles de douce France
est venu nous confondre dans ce pays.
Je n´ai pas d´armée qui puisse lui livrer bataille, 
et je n´ai pas de gens capable de briser la sienne.
Conseillez-moi comme mes sages, 
preservez-moi de mort et de honte!”
Il n´y a aucune paien qui répondre un seul mot,
hormis Blancandrine de Chateaux de Valfonde.

3/ J. Š Kubín (1895)
I
Karel král, náš velký panovník
celých sedm let byl v Hispanii
k moři dobyl země vysoké,
není tvrze, jež by obstála,
zdi ni města zkrušit nezbylo
vyjma Saragossu pohorní.
Marsil král ji drží bezbožný -
slouží Mahomu, ctí Apolla,
s to však není zlému není vyhnout.

II
Marsil v Saragosse prodléval,
do zahrady stínu odešel,
jasný na stupeň se posadil,
kolem něho tisíc přes dvacet -
na vojvody zvolá hrabata :
“Slyšte, jaká tíseň tlačí nás:
císař Karel z libé Francie
pokořit nás přišel v tento kraj.
Nemám ani vojska do boje,
nemám lidu by ho porazil.
Nuže, jako moudří poraďte,
vybavte mne smrti potupě.”
Není kdo by slůvkem opáčil
vyjma Blancandrina z Valfundu.

4/ J. Zeyer (1905)
Let sedm císař Karel Veliký
kraj hispánský dobývá vítězně
až k moři podmanil si celou říš
a není hradu, není tvrze víc,
jež jemu v tvář by vzdorně strměly -
jen Saragossa hrdě vznáší šíj,
na hoře vystavěna vysoké:
Jí králem Marsil, spásou Mohamed.
II
Teď ale úzkost jala Marsila :
že proti němu celou silou svou
se Karel chystá, není tajemstvím.
Vždyť město Kordr padlo, poslední
to jeho spojenec, a Karel tam
teď velké hody slaví radostné.
Na čele králi těžká chmura dlí, 
on z domu prchá v zahrad samotu,
kde palmy nejhustší svůj stelou stín
na stupně z modravého mramoru,
jež po svahu v šer vedou tamarind,
tam vrh´ se na tvář král, a na blízku
s ním fontán plakal. S vlasy vítr hrál.
A velcí říše, jeden za druhým,
se z domu plížili a opodál
si zastírali, němi, rouchem líc.
Jen Blankandryn má dosti odvahy
se Marsilovi blížit, mluvit s ním.

5/ J. Pelán (1987)
I
Král Karel, vladař šlechetný a smělý,
sedmero let se zdržel ve Španělích:
Až k břehu moře dobyl horní zemi.
Neodolá mu žádné opevnění,
hrad ani město neobstojí před ním,
krom Zaragozy, jež na hoře leží.
Marsilius, pohanský král, ji střeží,
jenž Mahometa vzývá, Boha nectí,
je v bludu živ a padne do neštěstí.

II
Dlí v Zaragoze vládce musulmanů.
Pod chladným stínem ulehl v svém sadu,
o mramorový schod si opřel hlavu.
Při něm tu stojí dvacet tisíc manů.
K vévodům mluví, mluví ke hrabatům:
“Král karel těžkou zasadil nám ránu.
Z Francie sladké přišel v tuto stranu,
aby nám zchystal potupu a zkázu.
Nemám dost vojska, abych v poli stanul,
nemám dost mužů, abych odolal mu.
Mužové moudří, povězte svou radu,
odvraťte od nás smrt a věčnou hanbu.”
Jediný pohan nepromluvil z davu,
krom Blancandrina z valfondského hradu.

6/ A. Krejčová (1915)
     Král Karel, náš veliký císař, zůstal ve Španělích celých sedm let. Až k moři té krásné země dobyl, hradu ani tvrze tam není, jež by mu vzdorovaly, zdí ani města, kterého by dobyto nebylo mimo Saragossu na horách. Král Marsilius tam vládne, jenž boha neuctívá, Mahmedovi slouží a vzývá Apollona, ano on však neštěstí neujde.
     Král Marsil jest v Saragosse. Do štěpnice odešel a ve stínu usednul ve stupních z Bílého mramoru, rukama lomí, hořce stýská si, kolem něho mužů na dvacet tisíc.
     A takto král ke svým vévodům a hrabatům zahovoří: “Slyšte pánové jaké neštěstí nás stihlo. Císař Karel ze sladké Francie do naší země přišel, aby nás porubal. Válku zvednul a my vojska nemáme, které by proti němu bojovalo. Poraďte mi jako moudří mužové a smrti a hanby mne uchraňte.” Nikdo však slůvkem neodpovídá mimo Blancandina, pána z Valfundu.

7/ V. Cibula (1963)
     Je horký den uprostřed léta, saracenský král Marsil sestoupil do stínu zahrady a posadil se na kamenný stupeň z modrého mramoru. Zamyšleně se rozhlédl po houfcích zamyšlených vojáků, kteří postávali kolem dokola, a zavolal své vévody a hrabata: “Slyšte jaká zlá tíseň na vás dotírá, už sedm let bojuje proti nám král Karel ze sladké Francie, a já dodnes nemám vojsko, které by ho porazilo: je tomu příliš dávno, co jsme dobyli této země, co jsme dobyli Španěl. Jste moudří poraďte mi a ochraňte mě před potupou!”
     Domluvil, ale nikdo mu nedovedl odpovědět jediné slůvko. Teprve po hodné chvíli se ozval Blankandrin ze zámku Valfundu

ZÁVĚR

“ Přijďte blíže druhu zvláště milý,
  ač je to smutné rozlučme se nyní.”
                                                (Píseň o Rolandovi, překlad - J. Pelán)

M
luvíme-li  o kterémkoli kulturním vlivu, nikdy není možné objevit všechny jeho důsledky   ve zkoumaném prostředí a přesně vymezit jeho rozsah. Nejinak je tomu i v otázce vlivu stfr. hrdinské epiky na českou literaturu. Nemusíme však zůstávat u pouhého učebnicového konstatování, ale můžeme tento vliv blíže specifikovat. 
Odraz starofrancouzských chansons de geste nalézáme v podobě tematických paralel už v Kosmově kronice. Internacionální povaha uváděných motivů však znemožňuje zjistit, zda se jednalo o přímý vliv. Působení stfr. hrdinské literatury pak lze popsat jako vývoj    od pouhého dokladu v Dalimilově kronice o všeobecné znalosti této literatury v českém středověkém prostředí k nalézání shod v kompoziční struktuře v Písni o Štemberkovi      ze 14. století a Písni o bitvě u Ústí z přelomu 15. a 16. století. Dokladem osobitého “neliterárního” vlivu je zmínka o stfr. látce v cestopise, stfr. literatury neznalého, Václava Šaška z Bířkova.
     Obecný vývoj hrdinského typu eposu ke směšněhrdinskému přenáší stfr. látky             z francouzského literárního centra do Itálie. Odtud zejména prostřednictvím Ludovica Ariosta působí výrazně na preromantickou českou literaturu (eposy Š. Hněvkovského       a V. Nejedlého). V klasickém období romantismu v české literatuře, přes zálibu                 v historických látkách zvláště z národních eposů, jsem nenašla významnější díla zpracovávající stfr. eposy, neboť v těsném ideovém spojení literatury s národním  obrozením byly upřednostňovány náměty z české a slovanské historie.
     Jinak je tomu však v tzv. zábavné literatuře, kde hlavním determinantem je obliba       u čtenářů nikoli národní zájmy. Pod nánosem četných úprav a zásahů, typických           pro tento druh literatury, můžeme nejednou nalézt stfr. hrdinské příběhy. Pro velké časové rozpětí, množství a variabilní hranici s ústní lidovou slovesností je však takřka nemožné vyčerpávajícím způsobem tuto oblast zmapovat.
     Narozdíl od romantismu první poloviny 19. století, stává se stfr. hrdinská literatura silným inspiračním zdrojem pro novoromantická díla poslední třetiny tohoto století jednoznačně nejvýrazněji uplatněným v Karolinské epopeji Julia Zeyera.
     Kapitola věnovaná Juliu Zeyerovi odkrývá na jedné straně množství stfr. eposů obsažených v Karolinské epopeji, zvláště pak v Románu o čtyřech synech Ajmonových, na druhé straně však také Zeyerovy úpravy, které zásadním způsobem mění středověké eposy v novoromantická zpracování. Ze Zeyerových nejcharakterističtějších novoromantických zásahů do stfr. textů uveďme alespoň výraznou lyrizaci, složité povahy postav často moderně uvažujících, glorifikaci ženy, čistě novozákonní pojetí  či idealizaci Karla Velikého. Systematické porovnání  stfr. předloh a Karolinské epopeje nepodává však pouze přehled změn, úprav a modifikací, ale je i výmluvným dokladem Zeyerovy vynikající kompoziční schopnosti, zejména v Pohádce o Karlu Velikém.
     Výsledkem čtvrté, závěrečné kapitoly, završující putování od Kosmovy kroniky          až k současnosti přehledem překladů a adaptací v literatuře pro děti a mládež, je odhalení velké mezery v překladech tohoto druhu literatury. Ačkoliv ve schopnostech dnešní doby je kompletní překlad celé stfr. epiky, byla doposud přeložena pouze nejslavnější             ze chansons de geste - Píseň o Rolandovi. Přitom ze tří existujících překladů je po všech stránkách kvalitním pouze překlad Jiřího Pelána. Smutná bilance v poměru k rozsahu celé stfr. epiky nebo úspěch vzhledem k doposud neexistujícímu českému překladu staroanglického Beowulfa? Má vůbec v dnešní době tato literatura své čtenáře nebo patří opravdu, jak tvrdil Jiří Karásek už v roce 1901, pouze do badatelen muzeí a kateder univerzit? Odpovědi na tyto otázky budou vždy jen spekulacemi, z mého pera navíc stranící sředověké epice.
     Přesnou odpověď vyřkne až budoucnost a čas pro ni vyměřený povolí obhajobu pouze jedinou.

“ Bije se v hruď, ač jeho ruka slábne 
 Mea culpa, můj dobrotivý Pane
 odpusť mi hříchy velké i ty malé.”              
                                                      (Píseň o Rolandovi, překlad J. Pelán)                       

POZNÁMKY
1/ Pravděpodobný vznik : 8.-9.století, zápis : konec 10. století.
2/ Pravděpodobný vznik : 9. století, zápis : 12.-13. století.
3/ Pravděpodobný vznik a zápis : 13. století.
4/ Dotvořena na počátku 19. století.
5/ U nás např. zásadně rozdílné pohledy V. Černého a F. X. Šaldy.
6/ Ducháček, O.: Historický vývoj francouzského jazyka, Praha 1962. 
    Walterová , H.: Francouzština známá i neznámá. Praha 1993.
7/ Podrobněji viz Černý, V.: Lid a literatura ve středověku zvláště v románských zemích,                                     
                                             Praha 1958. 
                             Kvapil, J. Š.: “K problematice vzniku a smyslu dvorského románu”, ČMF 
                                                    XL,1958, s.18 - 29. 
8/ Výjimku tvoří jedna z nejstarších skladeb královského cyklu Gormont a Isembart   
    složená v osmislabičných verších.
9/ Některé chansony přímo obsahují formulace týkající se přednesu, viz poznámka 13/
10/ Zpěvavý recitativ je přiléhavé označení J. Pelána, které používá v doslovu ke svému        
      překladu Písně o Rolandovi (1987).
11/ Černý, V.: Lid a literatura ve středověku, Praha 1958,s.83.
12/ Le Gentil, P.: La chanson de Roland, Paris 1955, s. 174:
      “Teillefer, que moult bien cantout, sur un cheval qui tot alout, devant le Dus alout      
       cantant De Karlemaine et de Rollant et d’Olivier et des Vasals, qui moururent au  
       Ronchevals.”
     “ Teillefer, jenž dovedl dobře zpívat a jenž předstoupil na koni před všechny a před  
        všemi vůdci zpíval o Karlu Velikém a o Rolandu a o Olivierovi a vasalech, kteří 
        zemřeli v Roncevals.”                   /pozn. vlastní překlad/
13/ “Or se chante” (“Teď se zpívá”)
      “Or dient et content et fablent” (“Teď se mluví, vypráví a rozmlouvá”)
       Překlad V. Černý viz pozn. 11/
14/ Podrobně Faral, E.: Les jongleurs en France au Moyen Age. Paris-Champion1910.
15/ Viz článek J. Š. Kvapila v pozn.7/
16/ Grimm, W. : Heldensage. Leipzig 1825.
17/ Pelán, J. : doslov in : Píseň o Rolandovi, Praha 1987. 
18/ Paris, G.: Histoire poétique de Charlemagne. Paris 1865.
19/ Héricault, Ch.: Essai sur les origines de l’ épopée. Paris 1859.
20/ Meyer, P.: Recherches sur l’ épopée francaises. Paris 1867.
21/ Černý, V.: Soustavný přehled obecných dějin literatury. Sv.1. Jinočany 1996.
22/ O Rajnových studiích (I reali de Francia, Bologna 1872 a Origini dell’ epopea  
      francese, Florencie 1884) Jean Maurice (1992 : 27).
23/ Smirnov, A.A.: Istorija zapadnoevropskoj litěratury. 1.díl. Moskva 1947.
24/ Bédier, J.: Les legendes épiques. I-IV. Paris 1908 - 1913.
25/ Lot, F.: Etudes sur les légendes épiques francaises,La chanson de Roland, 
      Romania LIV, 1928, s. 374n.
26/ Fawtier, R.: La chanson de Roland. Paris 1933.
27/ Wilmotte, M.: L’epopée francaise, origine et élaboration. Paris 1939.     
 28/ Pidal, R. M.: La chanson de Roland et la tradition épique des Francs. Paris 1960.
29/ Lejeune, R.: La chanson de geste et l’histore. Liege 1948.
30/ Rychner, J.: La chanson de geste, Essai sur l´art épique des jongleurs. Géneve - Lille 
                          1955.
31/ např. Le Gentil, P.: “Le probleme des origines”. Revue d’Histoire Litteraire de la   
                                       France 70, 1970, s.992-1006.
32/ Hrdinské písně byly do tří cyklů rozděleny už ve 13. století samotnými skladateli jak  
       dokládá skladba Girard de Vian (cyklus Viléma Oranžského) pravděpodobně od  
       Bertranda de Bar-sur-Aub. 
       Později jsou tyto tři základní cykly ještě doplněny o další : cyklus křížových výprav 
       (Le cycle de croisade) a cykly regionální (zejména lotrinský a severský).
33/  K novějším francouzským titulům, které podávají základní informace lze jaště přiřadit:
      Badel, P. Y.: Introduction a la vie littéraire du Moyen Age. Paris 1989 (2. přepracované 
      vydání).
      Maurice,J.: La chanson de Roland. Paris 1992.
      Lagarde, A. - Michard, L.: Moyen Age (Histoire littéraire). Paris 1985.
      Rousselot, M. - de Ligny, C.: La littérature francaise. Paris 1992.
      Bogot, F. a kol.: Chronologie commenté de la litérature francaise. Paris 1993.
34/ Viz pozn. 21/.
35/ Zejména v prvním ročníku (r. 1959).

36/ Vantuch, A.: Poeta Saxo a starofrancouzské zpěvy, in : Litterária, Bratislava 1959,    
                           s.266 - 341.
37/ Píseň o Rolandovi čítající 4002 veršů je zachována v několika rukopisech. Nejstarší 
      tzv. Oxfordský je z poslední třetiny 12. století, napsán je anglorománským nářečím a 
      uložen v univerzitní knihovně Bodleian Library v Oxfordu.
38/ Tille, V.: Roncesvalles. Praha 1912.
39/ Lejeune, R., Stiennon, J.: La Légende de Roland dans l’art du Moyen Age.
                                                Bruxelles 1966.
40/ Auerbach, E.: Mimesis. Zobrazení skutečnosti v západoevropských literaturách.
      Praha 1968.
41/ Gautier, L.: Les Epopées francaises. I-IV. Paris 1878 - 1894.
      Gautier, L.: La chanson de Roland. Paris 1887.
42/ s. 357 - 377, chansony jsou rozděleny do šesti skupin podle toho k jakému období 
      života Karla Velikého se vážou : Narození a dětství, výprava do Itálie, boj Karla 
      Velikého se svými vazaly, před výpravou do Španělska, Španělsko, Poslední dny a 
      období po smrti Karla Velikého.  
43/ s. 377 - 384 (Histoire poetique de Roland).
44/ s. 384 - 398 (Sur le costume de Guerre).
45/ s. 398 - 405 (Sur l’établissement du texte).
46/ Bédier, J.: De l’édition princeps de la Chanson de Roland aux édition les plus récents, 
      Romania, 1937 - 1938, 1. část : s. 433 - 469, r.1937
                                             2. část : s. 145 - 244, r. 1938  
                                             3. část : s. 489 - 521, r. 1938.
47/ Delbouille, M.: Sur la genese de la Chanson de Roland. Bruxelles 1954.
      Le Gentil, P.: La chanson de Roland. Paris 1955.
48/ Laront, R.: La geste de Roland. Paris 1991.
49/ Maurice, J.: La chanson de Roland. Paris 1992.
50/ Gally, M.: Comprendre et aimer la chanson de geste. Paris 1994.
51/ Mezi významné přispěvatele patří kromě jmenovaných např.  A. Pauphilet, A. 
      Burger,F. Lot, A. Burger, R. Sherman Loomis, F. Lecoy, P.Zumthor aj.
52/ Zde otištěny např. významné studie P. L. Gentila.
53/ Kadečková, H. Dějiny severských literatur I. Středověk. Praha 1993.
54/ “ Já pánovi být k službám rád,”
      řek Lišák, “zpívat mu a hrát.
      Já píseň znát o Ogier,
      o Rolant a Olivier,
      o Karel, co být starý muž,
      jak pán to možno slyšet už.”
      ( Roman de Renart, překlad O. Babler, Praha 1973, kap. XIV. Kterak si lišák hrál na 
        cizího hudce, s.158.)  
55/ O provázanosti a rozvoji francouzské hrdinské epiky v románských zemích podrobně      
      pojednává kolektivní práce : Lejeune, R a kol.: Les épopées romanes, 1-3, Heidelberg                                                         
      1981. 1. díl : L’epopée en France.
                2. díl : L’epopée dans la péninsule ibérique.
                3. díl : L’epopée en Italie.
56/ Černý, V. : viz pozn. 21/, s.114.
57/ Forbelský, J. - Bělič, O.: Dějiny španělské literatury. Praha 1984.
58/ Sanctis, F. : Dějiny italské literatury. Praha 1959.
59/ O vážnosti jaké se těšila stfr. hrdinská epika v Itálii svědčí i místo, které zaujímají 
      hlavní rekové v Dantově Božské komedii. V ráji se Dante setkává nejen s Karlem 
      Velikým, ale i s Rolandem, Vilémem Oranžským, Rainouartem a Gotfriedem 
      z Bouillonu.
      /Ráj - Zpěv XVIII./
60/ Znovu vyšel ještě za autorova života se změnami a dodatky r. 1521 a r. 1532 (toto   
      vydání zdobí Tiziánův portrét básníka). Ariosto se snažil napsat pokračování - tzv.     
      “Pět zpěvů”- které bylo vydáno posmrtně.
      České překlady : Překlad Jaroslava Vrchlického knižně zveřejňovaný v letech        
      1892-1893 patří k jeho nejvíce ceněným překladům.
      Nejnověji : J. Pokorný ve vyd. r.1974.
61/ Např. Girolamo Folengo svým Orlandinem tj. Malým Rolandem (1526), parodií 
      složenou v oktávách jako protějšek heroické básně o mládí Karla Velikého (Carleto), 
      či Maccaroneou (podle makaronské řeči, kterou používá). 
62/ Krejčí, K.: Kulturní proudy evropské, Praha 1975, s.23:
      “Zuřivý Roland, se nedal přesně zařadit k Iliadě, do kategorie eposu heroického, ani k 
      Batrachomyomachii jako epos komický.”
63/ Styl a princip ariostovské poémy se pokusil ve své tvobě aplikovat představitel 
      rokoka v německé poezii Christoph Martin Wieland (1733 - 1813). Tak vzniká 
      pohádková poéma Oberon, zpracovávající látku stfr. epické skladby z 12. století -
      Huon de Bordeaux z královského cyklu. Postavu kouzelného trpaslíka Oberona a  
      některé motivy si vypůjčil z této skladby i W. Shakespeare pro Sen noci svatojánské a    
      Karl Maria von Weber převedl příběh dokonce do hudebního světa operou Oberon. 
      Roncevalský průsmyk z Písně o Rolandovi se mj. stal symbolem v Heinově Atta Trollu  
      (Sen letní noci).
64/ Látka původně keltská přešla přes Bretaň, celou Francii a německá zpracování až do 
      Čech  - Tristram a Izalda. 
65/ Jireček, H.: “Studie ke Kosmově kronice”, ČČM LXVIII,1894, s. 106 -117.
      Třeštík, D.: Kosmova kronika. Praha 1969.
       Králík, O.: Kosmova kronika a předchozí tradice.Praha 1976.
66/  Krzemienska, B.: “Písemné a hmotné prameny”, ČsČH X,1962, s. 367 - 376.
      Graus, Fr.: “Několik poznámek ke středověkému učení o společnosti”, ČsČH VII, 
                         1959, s. 205 - 231.
67/ Viz Graus, F.: Dějiny venkovského lidu v Čechách v době předhusitské, I, Praha 
                             1953.
68/ Tille, V.: “Přemysl Oráč”, Časopis pro dějiny venkova, 1928.
69/ Le Manuscrit de Konrad, Roelandeslied, napsán v letech 1131 - 1133. Podrobněji viz 
      M. Delbouille (1954).
70/ Jak král Přemysl zhřešil pýchou
71/ O boji svatého Václava s knížetem kouřimským
72/ “Li apostoiles fu molt bien enseignes.
      Or veit il bien que Deus li vuelt aidier,
      quant par un ome puet son dreit desraisnier.”
73/ Podrobněji viz Bezola, R.R.: Les origines et la formation de la littératura courtoise en                                                      
                                                      Occident, Paris 1963.   
74/ O tom : Le Goff,J.: Kultura středověké Evropy, Praha 1991, s. 136 - 139, 467. 
75/ Pokud se uvádí tzv. rytíři svatého Václava, nejedná se o řád, neboť nejsou 
      zaznamenána žádná pravidla, práva a povinnosti členů, ani podmínky pro přijetí či  
      vystoupení. Pasování těchto rytířů při korunovaci českých králů (zmiňuje už 
      Zbraslavská kronika - r. 1297 u Václava II.) znamenalo pouze osobní vyznamenání.   
      Naposledy se tak stalo r. 1836 při korunovaci Ferdinanda V. Viz Macek, J.: Česká  
      středověká šlechta. Praha 1997.
      Petrů, E.: předmluva in : Rytířské srdce majíce, Praha 1984.
76/ Píseň vznikla na přelomu 15. a 16. století jako oslava bitvy u Ústí (16.6. 1426).
77/ Karbusický (1995 : 262).
78/ Zlomky nalezl a sestavil r.1862 knihovník I. Hanuš.
      Hanuš,I.: “Příspěvky k staročeské literatuře. Nově nalezené proužky pergamenové s  
                      básněmi českými z 13. a 15. století”, ČČM 36,1862, s. 77-83.
      Truhlář,J.: “Klementinské zlomky sborníku epických básní světských XIV. věku”, ČČM 
                        67,1893, s. 329-341.
79/ Šašek,V. z Bířkova: Deník o jízdě a putování pana Lva z Rožmitálu a z Blatné. Praha              
      1973.
      Původní text tohoto staročeského díla nebyl nalezen. Nejstarším textem je latinská 
      verze ve vydání olomouckého biskupa St. Pavlovského z r.1577.
80/ Novofr. překlad : “Roland est preux et Olivier est sage” - “Roland je udatný a Olivier          
                                    moudrý”.
81/ Podiebradsky, A.: Haec est via Hispanica, rkp. 1670, knihovna ibero-amerických  
      studií FFUK. Výbor in : Česká touha cestovatelská (1989).
82/ Krejčí,K.: Heroikomika v básnictví Slovanů.Praha 1964.
83/ Černý,V.: Až do předsíně nebes. Praha 1996.
84/ tamtéž, s.349.
85/ V Loutně české a České mariánské muzice jsou ctitelé p. Marie rytíři, Kristus je 
      vzhledem k Marii “v rytířském běhu zběhlým kavalírem” a andělé “nebeskými 
      kavalíry”.
      In : Růže, kterouž smrt zavřela. Praha 1970.      
86/ 1. svazek, který čítá 266 stran byl schválen cenzurou 30.7. 1846. Blíže J. Karásek : 
      Zpráva o Landfrasových rukopisech (Příspěvek k dějinám lidové četby české), 
      Český lid XII, 1903, s.65 - 69, 117-119.
87/ R. 1805 vychází jako směšnohrdinský epos a r. 1829 jako romantickohrdinský.
88/ V úvodu autor uvádí a odůvodňuje, že svou skladbu chtěl provést “dílem v 
        hrdinském, dílem v směšném a dílem v romantickém způsobu.”
89/ Vlček,J.: Z dějin české literatury, Praha 1960, s. 60.
90/ Sebrání básní a zpěvů, I-IV : ed. J. Vlček. Praha 1917-1921.
91/ Nebeský, V.: “Králodvorský rukopis”, ČČM 26, 1852, s. 127-174.
92/ Quinet, R.: L´epopée bohemien de Moyen Age, Revues de Dex Mondes, r. 1831.
93/ Horská, P. : Sladká Francie, Praha 1996, s.22.
94/ Cid v zrcadle španělských romancí (1901)
      Lusovci (1902)
      Atlantis (1891)
95/ Viz úvahy a polemiky na stránkách časopisů v roce 1901 (F.V. Krejčí va Zlaté Praze a Rozhledech, J. Karásek v Moderní revue, K.Dostál Lutinov v Novém životě,F.X.Šalda v České revue, Vrchlický v Hlasu národa, S. Bouška v Obrázkové revue, E. Krásnohorská v Osvětě, J.Kamper v ČČM aj.)
96/ Kvapil, J. Š. : Starofrancouzské prameny Zeyerovy, rkp. 1928, archiv FFUK, č.1534.
97/ O problémech s vydáním viz Strejček,F.: Z korespondence Julia Zeyera. Květy 33.
      1911. S.83 - 85.
98/ Osobní fond Julia Zeyera - PNP (23 kartonů + 6 od r. 1997), sig. k únoru 1998 : 
      15/CH/24 - 33 a 16/A/1 - 19.
99/ Podrobně o předmluvách J. Zeyera coby obranách díla : Vyskočil, A.: Znamení u 
      cest, Brno 1947, s. 191 - 209.
100/ Později je blankvers ve fr. hrdinské epice nahrazen alexandrínem, poprvé v  
        Pélerinage Charlemagne z poč. 12. století.
101/ Zeyer, J. : předmluva in : Karolínská epopeja,II, 1905, s.5.
102/ Gautier,L. : Les Epopées francaises, Paris 1890, III. díl, s. 217n.
103/ Téměř čtyřstránková dedikace byla napsaná v říjnu r.1890 v Paříži.
104/ Korespondence J.Z. s polskými spisovateli, ed. J. Slizinski, Praha 1980.
        Voborník, J.: Dopisy Julia Zeyera Karle Heinrichové, Praha 1924.
        Strejček, F.: Z koresondence Julia Zeyera se Sv. Čechem, Květy XXXIII, 1911.
105/ Na smíšení  motivů ze stfr. skladby Basin a Berta et Milone v norské Karlamagnussaga upozorňuje L. Gautier v Les Époées francaises, III, Paris 1890, s.260.
106/ Voborník, J.: Julius Zeyer, Praha 1908, s.69.
107/ Bédier, J.: Les légendes epiques, II, Paris 1915, s.354 a n.
108/ Korespondence se S. Čechem, viz pozn.104/.
109/ Rozbor J,Š. Kvapila viz pozn. 96/.
110/ Strejček,F.: viz pozn.104/, s. 100.
111/ Le roman des Quatres fils Aymon princes des Ardennes, Reims 1861, ed. Prosper    
        Tarbé.
112/ Histoire veritable authenthique des Quatres fils Aymon surnomé La Fleur de la 
        chevalerie, ed.M. de Robeville, bez datace.
113/ Osobní fond J.Zeyera - viz pozn 98/.
114/ Renaus de Mountauban oder Haimonskinder, ed.H. Michelant, Stuttgart 1862.
115/ Karolinská epopeja, I, s.154 : “ A pak ten Renald, Ajmonův syn, stojící na svém právu, hájící toho práva proti celému světu, proti vší přesile, ač mírumilovný a tichý a ke každé oběti hotový pro milý svatý ten mír, jen když se nevyžaduje na něm podlosti - může někde va světě býti pochopen lépe než v Čechách?”
116/ V originále starý Ajmon posílá šípem jídlo do vyhladovělého hradu, jeho čin je však                   vyzrazen a Ajmon umírá žalem. V Zeyerově úpravě cítí Ajmon brzkou smrt, a proto           se odváží přijít přes svá vazalská pouta za svými syny, které předtím proklel a zatratil.
117/ V  originále Renaud na cestě ke Svatému hrobu, v Cařihradě, potkává Malgise.         Spolu s ním a s knížetem z Jaffy osvobodí od nadvlády perského emíra Jerusalém.          Vděční křesťané nabízí Renaudovi královskou korunu, ten však, přesycen světskou                  marnivostí, odmítá a vrací se zpět do Francie. Mezitím mu však zemřela žena a       odrostli synové, které pak uvádí ke dvoru, kde naposled sahá po meči, aby je       zachránil před úhlavním nepřítelem rodu Fougouesem de Morillon. Mučen svědomím a strachem o svou spásu vzdává se dobytých výsad a jako prostý dělník pracuje na stavbě kolínské katedrály za nejmenší mzdu (na nezbytnou vodu a chléb). Jelikož však pracuje za čtyři dělníky, jsou někteří propuštěni - ti se smluví, kladivem Renauda       zabijí a v pytli ho vhodí do Rýna. Bůh učiní zázrak a Renaudovo tělo je rybami nad        hladinou za doprovodu andělského zpěvu a zástupů bohabojných lidí po obou        stranách řeky. Konečně se mrtvé tělo zastaví u Trémoigne, kde je Renaud vyloven,       pomazán a pohřben, zázraky však pokračují u jeho hrobu.
118/ Strejček, F.: v pozn. 104, s. 103.
119/ Guessard, F.: “Charlemagne de Venice”, Bibliothéquede L´école des Chartes XVIII, 
                                  1856, s.402n.
120/ Gautier ji odsoudil (zvláště její druhou část) jako obscénní a směšnou.
       (Les Epopées francaises. III. Paris 1890. s.263.)
121/ Zeyer mění hned počátek básně uvedením postavy rytíře Jafeta, v originále se          Karel táže sám a to královny. U Zeyera tedy vzniká spor mezi rytíři nikoli mezi       královnou a uraženým Karlem, který si v Zeyerově zpracování zachovává vznešenost      a  důstojnost, Orient chce vidět především pro kouzlo, které vyplývá z Jafetova       vyprávění etc. Zásadní změna, kterou Zeyer provedl, se týká konfliktu Karla s byzanzským císařem Hugonem. V originále si večer vypráví francouzští rytíři včetně Karla “gabs” - vychloubavé žerty : např. Karel by prý rozťal nejlepšího Hugonova rytíře i s koněm a ještě by se mu meč zabořil po rukojeť do země, Roland by dokázal tak silně zadout na olifant až by se ve městě rozlétly všechny dveře a samotnému císaři by spadl plášť a lítaly vousy, Ogier by zatřásl sloupem tak, že by se zhroutil palác apod. Ze všech gabů je však nejtroufalejší Olivierův. Ten se chvástá, že “dal -li by mu Hugon na lože svou dceru vzal by si ji za noc stokrát”. V originále si pak Hugon žádá uskutečnění všech gabů (je jich třináct), což se nakonec stane za pomoci kouzelné moci relikvií.
122/ “Píseň o Rolandu”/anonymně/, Zlatá Praha XII, 1895, s.192.
123/ Karásek, J. : “Píseň o Rolandu”, Literární listy XVI, 1895,s. 317.
124/ Zlatý Máj XVIII,1974.

LITERATURA  A  PRAMENY

1.kapitola
Literatura
Auerbach, E. : Europäische Literatur und Latinisches Mittelalter, přel. Kafka, Preisner, Mimesis. Zobrazení skutečnosti v západoevropských literaturách, Praha 1968.
Badel, P. Y. : Introduction a la vie littéraire du Moyen Age. 2.vyd. Paris 1989.
Bancourt, P. : Les Musulmans dans les Chansons de geste du cycle du Roi. Aix-en-Provence 1982.
Bédier, J. : Recherches sur la formation des chansons de geste. Paris 1927.
Bédier, J. : Les legendes épiques. Sv. I-IV. Paris 1908-1913.
Bédier, J. : “De l´édition princeps de la Chanson de Roland aux éditions les plus récentes”, 3 části : 1. Romania LXII, 1936, s. 433-469.
                               2. Romania  LXIII, 1937, s. 145 - 244.
                               3. Romania LXIII, 1937, s. 489 - 521.
Bogot, F. a kol. : Chronologie commentée de la littérature francaise. Paris 1993.
Boissonade, P. : Du nouveaux sur la Chanson de Roland, Paris 1923. 
Bossuet,R. : Manuel bibliographie de la littérature du Moyen Age. Melun 1951.
Bourget, A. : “La légende de Roncevaux avant la chanson de Roland”, Romania LXX, 1949, s. 433-478.
Boussard, J. : Charlemagne et son temps. Paris 1968.
Boutet, D. : La chanson de geste. Paris 1993.
Collins, R. : The Basques, přel. M. Košťál, Baskové, Praha 1997.
Čapek, J. B. : “Kosmova kronika ve světle vztahů mazi starou epikou a kronikami”, 
                        Strahovská knihovna 11, 1976, s. 123 - 151.
Černý, V. : Lid a literatura ve středověku zvláště v románských zemích.  Praha 1958.
Černý, V. : Soustavný přehled obecných dějin literatury. Sv.1. Středověk.      Jinočany1996.
Dawson, Ch. : The Making of Europe, přel. M. Kratochvíl, Zrození Evropy, Praha 1994.
Delbouille, M. : Sur la genese de la Chanson de Roland. Essai critique. Bruxelles 1954.
Ducháček,O. : Historický vývoj francouzského jazyka. Praha 1962.
Faral, E. : Les jongleurs en France au moyen age. Paris, Champion 1910.
Fawtier, R. : La Chanson de Roland. Etude historique. Paris 1933.

Forbelský, J. - Bělič, O. : Dějiny španělské literatury. Praha 1984.
Frappier, J. : Les chansons de geste du cycle de Guillaume d´Orange. Sedes 1967.
Gally, M. : Comprendre et aimer la chanson de geste. Paris 1994.
Gautier, L. : Bibliographie de chanson de geste. Paris 1897.
Gautier, L. : La chanson de Roland. Paris 1887.
Gautier, L. : Les Épopées francaises. Sv. I-IV. Paris 1878 -1894.
Hecht, M. : La chanson de Turold. Essai de déchiffrement de la chanson de Roland.  Paris 1988.
Kadečková, H. : Dějiny severských literatur. I. Středověk. FFUK 1993.
Keller H. M. : Autour de Roland. Recherches sur la chanson de geste. Geneve, Paris 1989. 
Kopal, J. : Dějiny francouzské literatury. Praha 1949.
Kopal, J. : “K problematice vzniku a smyslu dvorského románu”, ČMF XL, 1958, s. 18-29. 
Lagard,A. - Michard, L. : Moyen age - histoire littéraire. Paris 1985.
Laront, R. : La geste de Roland. (I. L´Epopées de la France, II. Espasec,Textes,              
                   Pouvoirs). Paris 1991.
Le Gentil P. : La chanson de Roland. Paris 1955.
Le Gentil P. : “ Le Probleme des origines”, Revue d´Histoire Litteraire de la France 70, 1970, s. 992-1006.
Le Gentil, P. : La littérature francaise du Moyen Age. 4.vyd. Paris 1972.
Le Goff, J. : La civilisation de l´Occident medieval, přel. J. Čermák, Kultura středověké Evropy, Praha 1991.
Lejeune, R. , Stiennon, J. : La Légende de Roland dans l´art du Moyen age. Bruxelles 1966.
Lejeune, R. : La chanson de geste et l´histoire. Liege 1948.
Lejeune, R. a kol. : Les épopées romanes. Díl I-III. Heidelberg 1981.
Levý, O. : “ Ke kompozici eposu -Li coronemenz Loois-”, ČMF XVII, 1931,s. 344-355.
Lot, F. : “Etudes sur les légendes épiques francaises, La chanson de Roland”, Romania 
              LIV, 1928, s. 374n.
Maurice, J. : La chanson de Roland. Études littéraires. Paris 1992.
Mireaux, E. : La Chanson de Roland et l´histoire de France. Paris 1943.
Paris, G. : Histoire poétique de Charlemagne. 2.vyd. Paris 1905.
Paris, G. : La littérature francaise du moyen age (11. - 14. století). Paris 1905.
Payen, J. C. : Le Moyen Age I. Des origines a 1 300. Paris 1970.
Pelán, J. : “Francouzská hrdinská epika a Píseň o Rolandovi”, doslov in : Píseň o  
                  Rolandovi, Praha 1987.
Pelán, J. : “Germánský Sever a latinský Jih” in : sborník Kontext, překlad, hranice, Praha 
                  1995, s. 69 - 83.
Pidal, R. M. : La chanson de Roland et la tradition épique des Francs. 2.vyd. Paris 1960.
Poirine, D. : Précis de littérature francaise du Moyen Age. Paris 1983.
Riquer, M. : Les chansons de geste francaises. 2.vyd. Paris 1968.
Rousselot, M. - Ligny, C. : La littératura francaise. Moyen age. Paris 1992.
Rychner, J. : La chanson de geste. Essai sur l´art épique des jongleurs. Geneve 1955.
Sanctis, F. : Dějiny italské literatury. Praha 1959.
Spunar, P. : Kultura středověku. 2.vyd. Praha 1995.
Šalda, F. X. : Kritické projevy 2 (1894-1895). Praha, Melantrich 1950. S. 121n. 
Šaldův slovník naučný (Výběr z hesel F. X. Šaldy v Ottově slovníku naučném.) - Praha 1986, s. 21-29, 69.
Šimek, O. : Dějiny francouzské literatury v obrysech. Sv. I. Praha 1947.
Šrámek, J. : Dějiny francouzské literatury. Olomouc 1997.
Tille, V. : Roncesvalles. 1912.
Vantuch A. a kol. : Dejiny francúzskej literatúry. Bratislava 1995.
Vantuch, A. : “Poeta Saxo a starofrancúzke epické spevy”, Litteraria 2, 1959, s. 266-341.
Walterová, H. : Le Francais dans tous les sens, přel. M. Dohalská - O. Schulzová, 
                         Francouzština známá i neznámá, Praha 1993.
Wilmotte, M. : L´epopée francaise, origine et élaboration. 1939.

Prameny
Eginhard, Vie de Charlemagne. Ed. L. Halphen. Paris 1967.
Le guide de Pelerin de saint Jacques de Compostelle. Ed. J. Viellard, Macon - Protat 
                                                                                         1938.
Roman de Renart. Přel. O. Babler. Román o lišákovi, Praha 1973.
Orlando Furioso. Přel. J. Pokorný, Zuřivý Roland, Praha 1974.
Dante, A. : La Divina Commedia. Přel. O. Babler, Božská komedie, Praha 1965.

2. Kapitola
Literatura
Bezzola R. : Les origines et la formation de la littérature courtoise en Occident. Paris 
                     1963.
Černý, V. : Až do předsíně nebes. Praha 1996.
Fiala, Z. : “O pramenech tak řečeného Dalimila”,ČsČH 19, 1971, s. 871 - 900.
Graus, F. : “Několik poznámek ke středověkému učení o společnosti”, ČsČh VII, 1959, s. 205-231.
Graus, F. : Dějiny venkovského lidu v Čechách v době předhusitské. Sv.I. Praha 1953.
Hanuš, I. : “Příspěvek k staročeské literatuře”, ČČM 36, 1862, s. 77-83.
Haškovec, M. : “Václav a Radslav” in : Sborník J. Máchala, Praha 1927, s.291-297.
Horská, P. : Sladká Francie. Praha 1996.
Jireček, H. : Kosmas a jeho kronika. Praha 1906.
Jireček, H. : “Studie ke Kosmově kronice”,ČČM 68, 1894, s. 106 - 117.
Kalandra, Z. : Dalimilovy prameny, 4.kapitola in : České pohanství, Praha 1947.
Karásek, J. : “Zpráva o Landfrasových rukopisech”,ČL XII, 1903, s. 117 - 119.
Karbusický, V. : Báje, mýty, dějiny - nejstarší české pověsti v kontextu evropské kultury. Praha 1995.
Kolár, J. : Česká zábavná próza 16. století a tzv. knížky lidového čtení. Praha 1960.
Kolár, J. : “Václav Šašek z Bířkova a jeho Deník, předmluva in : V.Šašek z Bířkova, Deník o jízdě a putování pana Lva z Rožmitálu a z Blatné z Čech až na konec světa, Praha 1973.
Králík, O. : “Co se zachovalo z hrdinské epiky přemyslovských Čech?”, ČL 14, 1966,     
                   s. 233n.
Králík, O. : Kosmova kronika a předchozí tradice. Praha 1976.
Krejčí, K. : Heroikomika v básnictví Slovanů. Praha 1964.
Krejčí, K. : Kulturní proudy evropské. Praha 1975.
Krzemienska, B. : “Písemné a hmotné prameny”, ČsČH X, 1962, s. 367 - 376.
Lehár, J. : Nejstarší česká epika. Praha 1983.
Macek, J. : Česká středověká šlechta. Praha 1997.
Máchal, J. : O bohatýrském eposu slovanském. Praha 1894.
Nebeský, V. : “Králodvorský rukopis”, ČČM 26, 1852, sv.III : s.127-174, sv.IV :s.127-168.
Nejedlý, Z. : Dějiny husitského zpěvu za válek husitských. Sv. 2. Praha 1913.
Novák A. a J. : Přehledné dějiny literatury české od nejstarších dob až po naše dny. 
                         5.vyd. Brno 1995
Otruba, M. : “Mýtus a ritus”, ČL 18, 1970, s. 230 - 259.
Petrů, E. : “Rytířský epos a jeho proměny”, předmluva in : Rytířské srdce majíce - Česká rytířská epika 14. století, Praha 1984.
Pražák, E. : Dalimil a Jetřich Berúnský, ČL 34, 1986, s. 408-413.
Tichá, Z. : předmluva in : Růže, kterouž smrt zavřela, Praha 1970.
Tille, V. : “Přemysl Oráč”, ČDV, 1928, s. 81-91.
Truhlář, J. : “Klementinské zlomky sborníku epických básní světských XIV. věku”, ČČM 
                    67, 1893, s. 329-341.
Třeštík, D. : Kosmova kronika. Praha 1968.
Vilikovský, J. : Písemnictví českého středověku. Praha 1948.
Vlček, J. : Z dějin české literatury. Praha 1960.
Všetička, F. : “Kompozice písně o Štemberkovi”, LF 98, 1975, s. 14 - 27.

Prameny
Česká středověká lyrika. Ed. J. Lehár. Praha 1990.
Hněvkovský, J. Š. : Děvín, báseň směšnohrdinská v dvanácti zpěvích. Ed. F. Strejček. 
                                Praha 1905.
Kosmas. Chronica Bohemorum. Přel. K. Hrdina. Kronika česká. Praha 1949.
Kramerius, V. R. : Knížky lidového čtení. Ed. J.Janáčková, L.Kusáková. Praha 1988.
Podiebradski, A. : Haec est via Hispanica. Přel. J. Polišenský. Cesta do Španěl. In : 
                              Česká touha cestovatelská, Praha 1989.
Próza českého středověku.Ed. J. Kolár. Praha 1983.
Slušíť Čechům spomínati. In: Nejedlý, Z. : Dějiny husitského zpěvu za válek husitských.     
                                                                      Sv. 2. Praha 1913. S. 912-915.
Staročeská kronika tak řečeného Dalimila. Sv. 1. a 2. Ed. Daňhelka J. a kol. Praha 1988.
Šašek, V. z Bířkova. Commentarius brevis et iucundus itineris atque peregrinationis pietatis et religionis causa susceptae ab Ilustri et Magnifico Domino, Domino Leone, libero Barone de Rosmital et Blatna. Přel. B. Mathesius. Deník o jízdě a putování pana Lva z Rožmitálu a z Blatné z Čech až na konec světa. Praha 1973.
Růže, kterouž smrt zavřela.Ed. Z. Tichá. Praha 1970.
Sebrání básní a zpěvů, I-IV . Ed. J. Vlček. Praha 1917-1921.

3. Kapitola
Literatura
Balajka, B. : “Dvě lásky Julia Zeyera - báseň a pravda”, Tvar č.5, 1991, s. 6.
Balajka, B. : “Glosy mariánské a zeyerovské”, Tvar č.37,1990, s. 6 -7.
Balajka, B. : “ Zeyerovo výjimečné postavení v české literatuře”,Tvar č. 11, 1994, s.16.
Bouška, S. : “Julius Zeyer”, Obrázková revue II, 1901, s. 209.
Dostál, K. L. : “Za Juliem Zeyerem”, Nový život VI, 1901, s. 89 - 92.
Frýdecký, F. : “Zeyerův blankvers”, NŘ II, 1917, s. 141 - 143.
Haškovec, M. : “Bourget a Zeyer”, ČMF 7, 1919, s. 167 - 174.
Haškovec, M. : “K románským pramenům Zeyerovým”, ČMF 21, 1933, s.359 - 360.
Janáčková, J. : “Obnovené obrazy a mýty” in : Stoletou alejí, Praha 1985, s. 155 - 164.
Kamper, J. : “Julius Zeyer”,ČČM LXXV, 1901, s. 36 - 48, 204 - 235 a 333 - 348.
Karásek, J. : “Miloši Martenovi za knihu Julius Zeyer, list Jiřího Karáska”, Moderní Revue 
                       XXII, 1909 - 1910, s. 425 - 431.
Krásnohorská, E. : “Nad hrobem Julia Zeyera”, Osvěta 31, 1901, s. 202 - 209.
Krejčí, F. V. : “Julius Zeyer a jeho exotismus”,Rozhledy X, 1901, s.403 - 406.
Krejčí, F. V. : “Julius Zeyer”, Zlatá Praha XVIII, 1901, s. 158 - 163,175, 183, 199 - 200, 
                        212 - 213 a 222 - 223.
Kvapil, J. Š. : Gotický Zeyer. Praha 1942.
Kvapil, J. Š. : Starofrancouzské prameny Karolinské epopeje, rkp. 1928, archiv UK, sig. 
                      1534.
Kvapil, J. Š. : “Půl století Zeyerova kultu a hodnocení”, Slovesná věda 4, 1951, s. 13 - 21.
Máchal, J. : “Ze studií o Juliu Zeyerovi”, LF XXXI, 1904, s. 218 - 231.
Mathesius, V. : “Poznámky o překládání cizího blankversu a o českém verši jambickém 
                          vůbec”, SaS IX, 1943, s. 1 - 13.
Nečásek, A. : “Julius Zeyer”,Lumír XXIX, 1901, s. 217 - 218.
Netuka, J. : Marginálie k Zeyerově Karolinské epopeji. Výroční zpráva vyšší reálné školy  
                    v Hradci Králové, 1912.
Strejček, F. : J. V. Sládek - jak žil, pracoval a trpěl. Praha 1915.
Strejček, F. : Lumírovci a jejich boje kolem r. 1880. Praha 1915.
Strejček, F. : “Z korespondence Julia Zeyera”, Květy 33, 1911, s. 83 - 103 a 188 - 214.
Voborník, J. : Julius Zeyer. 3.vyd. Praha 1919. /35. sv. sebraných spisů J.Z./
Vyskočil, A. : “Zeyerovy předmluvy” in : Znamení u cest, Brno 1947, s. 191 - 209.

Prameny 
A/ K J. Zeyerovi
Osobní fond J. Zeyera. PNP (23 kartonů + 6 od r. 1997), sig. k únoru 1998 :15/CH/24-33 
                                        a 16/A/1-19.
Korespondence J. Zeyera s polskými spisovateli. Ed. J.Śliziński. Praha 1980.
Zeyer, J. : Karolinská epopeja, I, 2.vyd. jako XIX. svazek sebraných spisů J. Zeyera, 
                 Praha 1905.
Zeyer, J. : Karolinská epopeja, II, 2.vyd. jako XX. svazek sebraných spisů J. Zeyera,   
                 Praha 1905.
Sebrané spisy Julia Zeyera (I.- XXXIV.) Praha Unie 1901 - 1907. Red. F. S. Procházka.

B/ Starofrancouzské
Aimeri de Narbonne. Ed. L. Demaison. SAT 1880.
Berta et Milone, Orlandino. Ed. A. Mussafia in : Romania XIV, 1885, s. 117 - 206.
Des Origines. Ed. Groult, P. a kol. Gembloux 1985. (La chanson de Guillaume : s. 26-31, Le couronnement de Louis : s.  32-36, Le Pélerinage de Charlemagne : s. 42-46, La chanson d´Aspremont : s.47-53.)
Huon le Roi. Ed.J. Dufournet. Paris 1992.
La chanson d´Aspremont. Ed. L. Brandin. CFMA 1921.
La chanson de Rollant. Ed. G. Sartoris. Paris 1994.
La chanson de Roland. Ed. P. Jonin. Paris 1979.
Le Charroi a Nimes. Ed. J. Perrier. CFMA 1962.
Le couronement de Louis. Ed. E. Langlois. CFMA 1925.
Les Épopées francaises. III. Ed. L. Gautier. Paris 1890. (Berta aux granz piéz : s. 9-30, Mainet : s. 30-52, Berta et Milone : s. 64-70, Aspremont : s. 70-94, Macaire : 131-207, Ogier de Danemarche: s. 240-257, Basine : s. 260-270, Pélerinage Charlemagne : 270-315, Entrée en Espagne : s.404-450.)
Les Épopées francaises. IV. Ed. L. Gautier. Paris 1894. (Garine de Montglane : s. 126-171, Girard de Viane : s. 172-230, Aimeri de Narbonne : s. 231-252, Enfaces de Guilliaume : s. 276-308, Prise d´Orange : s. 392-409.)
Les Quatre fils Aymon ou Renaud de Montauban. Ed. M. de Combarieu a J. Subrenant. Paris 1983.
Moyen Age. Ed. A. Lagarde a L. Michard. Paris 1985. (La chanson de Roland : s. 7-33, Aliscans : 36-40.)
Pélerinage Charlemagne a Jérusalem et Constantinople. Ed. P. Aebischer pod názvem Le voyage Charlemagne a Jérusalem et a Constantinople, Paris - Geneve 1965.
Prise d´Orange. Ed. C. Régnier. Paris 1967.

4. Kapitola
Literatura
Dufková, V. : “Jiří Pelán, rytíř vstoupivší do řádu liter”, Štěpánská 35  Nouvelle revue francaise de Prague 1-3, 1998, s. 31.
Chaloupka, O. - Voráček, J. : Kontury české literatury pro děti a mládež. Praha 1974.
Chuchma, J. - Anýž, D. : “Překlad není jen volba slov, říká Jiří Pelán”, MF Dnes, 
                                           10.10. 1997.
Karásek, J. : “Píseň o Rolandu”, Literární listy XVI, 1895, s. 317.
Levý, J. : Umění překladu. Praha 1983.
Nyklová, M. : “O tom co bylo”, Zlatý Máj XVIII, 1974, s.42-43.
Pecháček, J. : recenze V. Cibula, Hrdinské legendy staré Francie (2. roz. vyd. Praha 1973)  Zlatý Máj XVIII, 1974, s.60.
“Píseň o Rolandu” /anonymně/, Zlatá Praha XII, 1895, s.192.

Prameny
Cibula, V. : Hrdinské legendy staré Francie. 2.rozš. vyd. Praha 1973.
Píseň o Rolandovi. Přel. A. Vrbová. Praha 1915.
Píseň o Rolandovi. Přel. J. Pelán. Praha 1987.
Píseň o Rolandu. Přel. J. Š. Kubín. In : Sborník světové poezie IV. 1895.

PŘEHLED  STAROFRANCOUZSKÝCH  EPOSU  V  CYKLECH       

     Již od 13.století jsou stfr. písně o činech děleny do tří základních cyklů.

1/  Královský cyklus  (Le cycle royale, Le cycle Charlemagne)
     Obsahuje přibližně třicet skladeb, které líčí hrdinské činy Karla Velikého a rytířů jeho dvora zejména dvanácti nejbližších. Nejcharakterističtějším rysem je věrnost panovníkovi, suzerainovi, který bývá vzorem statečnosti a hrdinství. 
Floovent (12.stol.)
(z Chlodoving, tj. syn Chlodvíka)
- ústřední hrdina Dagobert, zakladatel kláštera a královského pohřebiště v Sainte Denis.
Viz Gesta Dagoberti.

Berta aux granz piéz  (konec 12.stol.)
(Berta  s velkýma nohama)
- o matce Karla Velikého, jejím příchodu z Uher ke franskému dvoru.
Ve 13.století nově přebásnil Adenet le Roi (král truvérů) z uměleckého okruhu 
brabantského vévody Jindřich III.
Viz Cibula Hrdinské legendy staré Francie (1963) : Jak se stala Berta královnou.
      Zeyer Karolinská epopeja (1896) : Pohádka o Karlu Velikém.

Mainet (konec 12.stol.)
(zdrobnělina od magnus, italský protějšek ze 13.stol.- Carleto)
- o Karlově mládí, pobytu u toledského krále Galafera.
Složeno v alexandrínech.
Viz Zeyer Karolinská epopeja (1896) : Pohádka o Karlu Velikém.

Basin (13.stol.)
- Karlův návrat z Toleda ke královskému dvoru do Cách.
Viz Zeyer Karolinská epopeja (1896) : Pohádka o Karlu Velikém.

Sibile (12. stol.), Macaire (13.stol.)
- frankoitalské básně o královně, manželce Karla Velikého.
Viz Zeyer Karolinská epopeja (1896) : Píseň o korunování krále Lovise.

Berta et Milone (13.stol.)
- frankoitalský epos o Rolandově narození.
Viz Zeyer Karolinská epopeja (1896) : Román o čtyřech synech Ajmonových.

Orlandino (13.stol.)
- frankoitalská báseň o Rolandově setkání s Karlem Velikým.
Viz Zeyer Karolinská epopeja (1896) : Román o čtyřech synech Ajmonových.

Entrée en Espagne (konec 13.stol.)
(Vpád do Španěl) 
-prolog k Písni o Rolandovi.
Viz Zeyer Karolinská epopeja (1896) : Píseň o korunovámí krále Lovise.

Chanson d´Aspremont (konec 12.stol.)
- první hrdinské činy Rolanda.
Viz Zeyer Karolinská epopeja (1896) :  Román o čtyřech synech Ajmonových.

Chanson de Roland (1098 - 1100)
- historie bitvy u Roncevaux.
Viz překlady J. Š. Kubína (1895), A. Krejčové (1915), J. Pelána (1987).
      Cibula Hrdinské legendy staré Francie (1963) : Poslední výprava rytíře Rolanda.
      Zeyer Karolinská epopeja (1896) : Píseň o Rolandovi.

Prise de Pampelune (počátek 14.stol.)
(Dobytí Pampeluny)
- frankoitalský epilog k Písni o Rolandovi.
Autor : Nicolas de Verone

Saisnes (12.stol.)
- boje se Sasy, kteří se vbouří v době Karlovy výpravy do Španěl.
Autor : arraský truvér Jean Bodel

Otinel (13.stol.)
- výprava proti Saracénům do Itálie (Otinel je Baligantův synovec - viz Píseň o Rolandovi)

Destruction de Rome (13.stol.)
- bitva u Říma a jeho zničení.
Autor : Gautier z Douai

Fierabras (13.stol.)
- líčení války v Itálii (Fierabras - syn saracénského krále Balama).

Pélerinage Charlemagne a Jérusalem et a Constantinopol (počátek 12.stol.)
(Putování Karla Velikého do Jeruzaléma a Konstantinopole)
První dochovaná skladba složená v alexandrínech a nejkratší epos královského cyklu (1075 veršů).
Viz Zeyer Karolinská epopeja (1896) : Román o čtyřech synech Ajmonových.

La chevalerie Ogier de Danemarche (12.stol.)
(Rytířské skutky Ogiera Dánského)
- rozsáhlý epos (13 055 veršů) o hrdinských činech rytíře Ogiera.
Viz Zeyer Karolinská epopeja (1896) : Román o čtyřech synech Ajmonových.
Později vytvořen vlastní prolog : Enfaces Ogier (13.stol.)
                                                     - o dětství Ogiera, autor : Adanet le Roi
                                     a epilog : Moniage Ogier (13.stol.)
                                                     (Ogierovo mnišství), autor : Raimbert de Paris
Gormont et Isembard (počátek 12.stol.)
Dochován pouze tzv. bruselský zlomek (660 veršů) vysoké umělecké úrovně.

Girard de Roussillon (počátek 12.stol.)
- vzpoura pyšného vazala proti králi, burgundský epos.

Huon de Bordeaux (13.stol.)
- pohádkové příběhy králova vazala Huona v době po španělské výpravě.
Viz Cibula Hrdinské legendy staré Francie (1973, roz. 2.vyd.) : Oberon.
Později dotvořen vlastní prolog : Roman d´Auberon (13.stol.)
                                      a epilog : Huon, roi de féerie (14.stol.)
                                                      Esclarmonde (14.stol.)
                                                      Clairette (14.stol.)
                                                      Florent (14.stol.)

Anseis de Carthage (konec 13.stol.)
- msta vazala na králi za svedení dcery.

Chanson d´Agolant (počátek 14.stol.)
- souboj mezi Ogierem a Agolantem.
Provensálské nářečí.

Gui de Bourbogne (počátek 14.stol.)
- vzpoura pyšného vazala proti svému králi

Le roi Louis (14.stol.)
Zachován pouze zlomek o vítězství Ludvíka III. nad Normany u Sanscourte.

Hugues Capet (14.stol.)
- o zakladateli rodu Kapetovců, nástupců Karlovců.

2/ Cyklus Viléma Oranžského  (Le cycle de Guillaume d´Orange, cyklus Garina                   
                                                                                                               Montglane)
Ztělesněním hrdinství a statečnosti už není král (Karel Veliký už zestárl), ale křesťanský feudál z pohraniční oblasti (Vilém Oranžský, hrabě toulouský), ústředním motivem přibližně dvacetipěti skladeb je konfrontace věrného krále  a slabošského vazala. Řada eposů vypráví o předcích Viléma Oranžského počínaje prapředkem Garinem de Montglave. Jádrem cyklu je pak celistvý soubor zhruba dvanácti písní v jejichž středu je jeden z Aimeriho synů Vilém (Gesta Viléma Oranžského). Protějškem bitvy u Roncevaux z královského cyklu je zde bitva u Aliscans (u Arles).

Garin de Montglane (1.pol. 13.stol.)
- 15 000 veršů o zakladateli rodu Oranžských a jeho příchodu ke královskému dvoru.
Viz Zeyer Karolinská epopeja (1896) : Román o čtyřech synech Ajmonových.

Girard de Viane (počátek 13.stol.)
- příhody Garinova syna Girarda, mj. i scéna souboje mezi Rolandem a Olivierem.
Autor : Bertrand de Bar-sur-Aube
Viz Zeyer Karolinská epopeja (1896) : Román o čtyřech synech Ajmonových.

Aimeri de Narbonne (13.stol.)
- o synovci Girarda, který dobývá a získává lénem město Narbonne.
Autor : Bertrand de Bar-sur-Aube
Viz Zeyer Karolinská epopeja (1896) : Píseň o korunování krále Lovise.

Les Narbonnais (12.stol.)
(Narbonští)
-rozsáhlý epos o rozdělování Aimeriho panství mezi jeho syny

Guibert d´Andreas, Le siege de Barbastre, Bovon de Commarcis - 13.stol.
- tři skladby o odvážných skutcích Aimeriho synů, vždy si vzájemně pomáhajících a oddaných myšlence šíření křesťanství.

La mort d´Aimeri (13.stol.) 
- o okolnostech smrti starého Aimeriho při obléhání Narbonne za nepřítomnosti jeho synů.

Enfaces de Guillaume (13.stol.)
(Vilémovo dětství)
- mládí a první hrdinské činy mladého Viléma, cesta ke dvoru a pasování na rytíře.
Viz Zeyer Karolinská epopeja (1896) : Píseň o korunování krále Lovise.

Couronnement de Louis (počátek 12.stol.)
(Korunovace krále Ludvíka)
- záchrana koruny pro nestatečného Karlova syna, první velký skutek Viléma     Oranžského.
Viz Zeyer Karolinská epopeja (1896) : Píseň o korunování krále Lovise.

Charroi de Nimes (počátek 12.stol.)
(Jízda na vozech do Nimes)
- o Ludvíkově nevděku při udílení lén, Vilém si své léno musí sám dobýt na Saracénech.
Viz Cibula Hrdinské legendy staré Francie (1963) : Dobytí města Nimes.

Prise d´Orange (počátek 12.stol.)
(Dobytí Orange)
- Vilém získává Orange a ruku saracénské princezny Orable.
Viz Zeyer Karolinská epopeja (1896) : Píseň o korunování krále Lovise.

Aliscans (12.stol.)
- vylíčení tragické bitvy s cordobským králem Déramem u Aliscans, při níž umírá Vilémův milovaný synovec Vivien a Vilémova pomsta.
Skladba vznikla přepracováním anglonormanské verze Chanson de Willeme (12.stol.).
Později byly dotvořeny samostatné prology : Enfaces Vivien (poč.13.stol.) 
                                                                         -Vivienova výchova u Vilémovy ženy.
                                                                         Covenant de Vivien (konec 12.stol.)
                                                                          (Vivienův slib) 
                                                                          Vivien slibuje, že necouvne nikdy 
                                                                          před pohany.
Moniage de Guillaume (počátek 12.stol.)
(Vilémovo mnišství)
- po smrti Guiburgy (pohanské Orable) odchází Vilém do kláštera Aniane u Montpellier, později žije jako poustevník, když je však král Ludvík v nebezpečí znovu mu pomáhá.

Chanson de Rainouart, Moniage de Rainouart, La bataille Loquifer
Již v průběhu 13.stol. se stává součástí skladeb o Vilémovi postava dobromyslného obra, která se vyvinula z postavy bratra Guiburgy Rainouartra přítomného již v Chanson de Willeme a postupně nabývajícího stále více heroikomických rysů, a tak předjímajícího Rableisova Gargantua a Pulciho Morganta.(Dante v Božské komedii staví v Ráji po bok Vilémovi také Rainouarta.) 

3/ Cyklus odbojníků (Le cycle féodale, Le cycle de Doon de Mayence)
Charakteristickým znakem je útlum křesťanského zanícení a bezvýhradnost vazalské oddanosti. Na skladbách je patrná historická realita - feudální rozdrobenost a slabé postavení panovníka. Společná je příslušnost hrdinů k rodu Doona Mohučského.

Doon de Nateuil (konec 12.stol.)
- prolog cyklu, hrdinou je předek Doona Mohučského Doon de Nateuil, který bojuje s Karlem Velikým až do zásahu anděla.

Doon de Mayence (13.stol.)
- odbojné skutky zakladatele rodu se samostatným prologem rovněž ze 13.století Enfaces de Doon de Mayence.

Renaud de Montauban (13.stol.), později Le quatre filz Aimon
- nenávist a boje mezi Karlem Velikým a syny Aimona de Dordogne (syna Doona de Mayence a bratra Ogiera de Danemarche).
Nejrozsáhlejší ze všech stfr. eposů (18 500 veršů). Modelem titulní postavy se stala historická osobnost sv. Renaud. Skladba patří mezi nejoblíbenější a po Písni o Rolandu nejčastěji překládaný stfr. epos. Dlouho byla tradována jako jarmareční píseň (zejména v Itálii) a lidový román.
Viz Cibula Hrdinské legendy staré Francie (1963) : Život a dobrodružství Renalda z Montalbanu.
       Zeyer Karolinská epopeja (1896) : Román o čtyřech synech Ajmonových.

Raoul de Cambrai (konec 12.stol.)
- zobrazuje již rozpor mezi samotnými feudály, rozpor mezi vlastní pýchou a spravedlností.

Uvedené rozdělení do tří cyklů podle truvérů ze 13.století se používá přes veškeré vady a nedostatky dodnes jako základní orientační prostředek. Toto dělení je pak různě doplňováno, nejčastěji se lze setkat ještě s cyklem křižáckým (Le cycle des croisades),kam je řazena např. La Chanson de Jérusalem, La Chanson d´Antioche, Chevalier au cygne aj., a s cykly regionálními např. Garin de Loherain, Chanson d´Amis et Amiles, Jourdain de Blaives aj.

Příklady kultovních míst stfr. hrdinské epiky podle J.Bédiera (1927)
Bourdeaux (chrám Saint-Seurin) - na zdejším oltáři údajně položil Karel Veliký Rolandův meč a roh.
Blaye - hrob Rolanda.
Belin - zastávka Karla Velikého při návratu ze Španělska.
Imole - hájovna v místech, kam uprchli Milone a Berta.
Montpellier - hrobka Viléma Oranžského a klášter Gellone, kde Vilém pobýval.
Mortara (na poutnické cestě do Říma) - místo, kde byli zabiti Amis a Amil.
Orange - jako místo Vilémova útočiště po prohrané bitvě u Aliscans.
Saint-Jeu-Pied de Port - zastávka při Karlově návratu ze Španělska.
Saint-Jeu do Sorde - zastávka Karla Velikého při návratu ze Španělska.
Saint Romain - tři sarkofágy hrdinů bitvy u Roncevaux.
Sutra - místo setkání Karla Velikého s Rolandem.
(Dnes je uložen domnělý Rolandův meč Durendal a Crux Caroli /kříž, který nechal Karel Veliký postavit na paměť obětím bitvy v Pyrenejích/ v královské galerii v Madridu. -Poznámka P.Ž.)

Seznam užívaných zkratek :

     APF - Anciens poetes de la France (Paris)
     ČČH - Český časopis historický
     ČsČH - Československý časopis historický
     ČDV - Časopis pro dějiny venkova
     CFMA - Classiques francaises du Moyen Age (Champion - Paris)
     ČL - Česká literatura
     ČMF - Časopis pro moderní filologii
     FF UK - Filozofická fakulta Univerzity Karlovy
     lat. - latinsky
     LF - Listy filologické
     novofr. - novofrancouzsky
     NŘ - Naše řeč
     PNP - Památník národního písemnictví
     RK - Rukopis královédvorský
     SaS - Slovo a slovesnost 
     SATF - Société des anciens textes francaises (Picard, Paris)
     stfr. - starofrancouzsky
     šp. - španělsky
     TLF - Textes littéraires francaises (Droz, Geneve)